ПОСТАНОВА                                          
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                  
29 лютого 2024 року
м. Київ
справа № 643/8547/16-ц
провадження № 61-15342св23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Мусійченко Данило Леонідович, на постанову Харківського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 17 липня 2007 року між банком і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № НАЕНGК15040029, згідно з умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 30 247,00 дол. США терміном до 16 липня 2027 року, і зобов`язалась щомісячно сплачувати суму кредиту та відсотки за користування кредитом відповідно до графіку погашення кредиту. 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення кредиту утворилась заборгованість у розмірі 45 862,53 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 19 937,40 дол. США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 22 025,13 дол. США, комісії за користування кредитом - 3 900,00 дол. США.
З огляду на викладене АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 17 липня 2007 року № НАЕНGК15040029 у розмірі 45 862,53 дол. США.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 липня 2007 року № НАЕНGК15040029 у розмірі 45 862,53 дол. США, що еквівалентно 1 138 307,99 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка порушила зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів, нарахованих відсотків та комісії, наданий банком розрахунок заборгованості не спростувала, тому наявні правовіпідстави для стягнення заборгованість за кредитним договором на користь позивачау визначеному банком розмірі.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволеночастково. Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» залишок заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2007 року № НАЕНGK15040029 у розмірі 219 841,48 грн. У іншій частині позову відмовлено.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що на виконання заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2012 року про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2007 року № НАЕНGК15040029 у розмірі 523 850,25 грн, предмет іпотеки було реалізовано 25 лютого 2016 року за 11 169,40 дол. США, що еквівалентно 304 008,72 грн.
На підставі положень статті 591 ЦК України, статті 24 Закону України «Про заставу» у позивача виникло право стягнення залишку боргу за кредитним договором, який становить 219 841,48 грн.
Звертаючись до суду з цим позовом АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на існування у відповідачки заборгованості за кредитним договором у розмірі 45 862,53 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 19 937,40 дол. США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 22 025,13 дол. США, комісії за користування кредитом - 3 900,00 дол. США..
Фактично АТ КБ «ПриватБанк» продовжило надалі після ухвалення рішення Московським районним судом від 11 січня 2012 року нараховувати передбачені договором кредиту відсотки та пеню за користування кредитом за визначеною договором процентною ставкою за користування кредитом, що підтверджується наданим банком розрахунком.
Натомість звернувшись із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового стягнення у повному обсязі за кредитним договором основної заборгованості за кредитом, заборгованості за процентами та пені, кредитор змінив умови кредитного договору щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно на погашення такої заборгованості засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог на підставі частини другої статті 1050 ЦК України.
Підстав для нарахування та стягнення відсотків та пені після ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у позивача не було.
Оскільки про порушення свого права, а саме, недостатність коштів після реалізації іпотечного майна банк дізнався після продажу предмета іпотеки у лютому 2016 року, підстав для застосування позовної давності немає.
Крім того, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідачки про час та місце розгляду справи згідно зі статтею 76 ЦПК України 2004 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
25 жовтня 2023 року через засоби поштового зв`язку адвокат Мусійченко Д. Л., який діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив її скасувати в частині визначення валюти в якій підлягає стягненню заборгованість та в частині відмови у позові щодо стягнення 27 801,79 дол. США, замість стягнутих 219 841,48 грн, та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, від 31 серпня 2023 року у справі № 824/20/23, від 15 лютого 2022 року у справі № 910/2933/13, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до розрахунку станом на 18 травня 2011 року у відповідачки виникла заборгованість у розмірі 65 727,76 дол. США, що еквівалентно 523 850,25 грн. Умовами кредитного договору визначено валюту кредитування «долар США», а також повернення кредиту та інших сум у вказаній іноземній валюті.
З огляду на це, а також з урахуванням статті 524 ЦК України, суд апеляційної інстанції мав визначити суму залишку як різницю між еквівалентною сумою заборгованості у розмірі 65 727,76 дол. США та вартістю реалізованого предмета іпотеки - 11 169,40 дол. США.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у грудні 2023 року, представник ОСОБА_1 адвокат Рись В. Г. заперечує проти доводів АТ КБ «ПриватБанк», просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
Відзив мотивовано тим, що заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2012 року у справі № 2-5581/11 визначено розмір заборгованості у гривні, що має враховуватись під час вирішення питання про розмір залишку заборгованості.
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
17 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого у зв`язку зі зміною назви є ПАТ КБ «ПриватБанк» та у подальшому - АТ КБ «ПриватБанк» (кредитор), та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір № НАЕНGК15040029, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на придбання квартири у розмірі 25 000,00 дол. США та 5 247,00 дол. США на сплату страхового внеску, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 липня 2027 року. 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки від 17 липня 2007 року № НАЕНGК15040029, згідно з яким ОСОБА_1 надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить останній.
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2012 року у справі № 2-5581/11 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2007 року № НАЕНGК15040029 у розмірі 523 850,25 грн, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , звернуто стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаної квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В іншій частині в задоволені позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати: судовий збір у розмірі 1 708,50 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судового процесу - 120,00 грн (а. с.124-127).
Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06 квітня 2014 року у справі 643/18799/13-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та виселено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з місця їх реєстрації - квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 214,60 грн (а. с. 128-130).
З акта державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Баранової В. В. вбачається, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 самостійно залишили квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 132).
Згідно з відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» від 04 травня 2023 року, наданою на запит ОСОБА_1 , предмет іпотеки було реалізовано 25 лютого 2016 року, кошти від реалізації нерухомості зараховано на погашення заборгованості у сумі 11 169,40 дол. США (а. с. 137).
Позиція Верховного Суду
Правове регулювання спірних відносин
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2012 року, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на заставлене майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , для погашення заборгованості, яка станом на 18 травня 2011 року складала 523 850,25 грн. 
Встановлено та визнається сторонами у справі, що вказане заставне майно реалізовано на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2012 року.
Згідно з відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» від 04 травня 2023 року, наданою на запит ОСОБА_1 , предмет іпотеки було реалізовано 25 лютого 2016 року за 11 169,40 дол. США (а. с. 137).
Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.
Таким чином, у позивача на підставі положень статті 591 ЦК України, статті 24 Закону України «Про заставу» виникло право щодо стягнення залишку боргу за кредитним договором.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 467/395/16-ц (провадження № 61-15909св18), від  09  червня2021 року у справі № 332/1142/16-ц (провадження № 61-114св21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зазначено, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. 
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
Врахувавши, що на виконання заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2012 року у справі № 2-5581/11 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2007 року № НАЕНGК15040029 у розмірі 523 850,25 грн, предмет іпотеки було реалізовано 25 лютого 2016 року за 11 169,40 дол. США, що еквівалентно 304 008,72 грн, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про існування у позивача права на стягнення залишку боргу у розмірі 219 841,48 грн.
Верховний Суд вважає, що під час вирішення питання про залишок боргу, який підлягає стягненню на користь банку на підставі положень статті 591 ЦК України та статті 24 Закону України «Про заставу» у результаті неповного задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження, суд апеляційної інстанції за фактичних обставин у цій справі правомірно визначив до стягнення грошові кошти у національній грошовій одинці - гривні. 
Обсяг зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 17 липня 2007 року № НАЕНGК15040029 визначений заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2012 року у справі № 2-5581/11 у розмірі 523 850,25 грн.
 
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 17 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. 
Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 18 указаного Закону у виконавчому документі зазначається резолютивна частина рішення. 
Отже, під час примусового виконання виконавчого листа враховується заборгованість, яка зазначена у резолютивній частині рішення суду.
Крім того, відповідно до пункту 33.4 договору іпотеки від 17 липня 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , сторони визначили вартість предмета іпотеки у національній валюті - гривні (173 396,00 грн).
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2012 року достроково задоволено вимоги кредитора щодо всієї суми заборгованості, що еквівалентно 523 850,25 грн. 
Згідно з відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» від 04 травня 2023 року кошти від реалізації предмета іпотеки зараховано на погашення заборгованості у сумі 11 169,40 дол. США.
Той факт, що банк самостійно розпорядився сплаченими коштами на виконання рішення суду і зарахував їх відповідно до умов кредитного договору у еквіваленті іноземної валюти, не вказує про обов`язок суду здійснити перерахунок залишку заборгованості у цій же валюті.
Необхідність виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором у гривні, незалежно від порядку зарахування банком коштів на погашення заборгованості у іноземній валюті, унеможливлює штучне збільшення обсягу відповідальності боржника фактично у зв`язку зі зміною курсу іноземної валюти.
У такому випадку, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Посилання заявника на необхідність урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, від 31 серпня 2023 року у справі № 824/20/23, від 15 лютого 2022 року у справі № 910/2933/13, не спростовує висновків суду апеляційної інстанції у цій справі.
У вказаних постановах не зроблено висновку про необхідність розрахунку залишку боргу за кредитним договором на підставі положень статті 591 ЦК України, статті 24 Закону України «Про заставу» у випадку неповного задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження залежно від валюти виконання зобов`язання.
Указані постанови прийняті за інших обставин справи і стосуються випадків, коли кредитори просять суд стягнути заборгованість за кредитним договором у іноземній валюті, як валюті зобов`язання за договором.
Доводи касаційної скарги банку на законність постанови суду апеляційної інстанції не впливають, спростовуються встановленими вище обставинами справи та переважно зводяться до незгоди заявника із висновком суду щодо визначення залишку заборгованості з формальних міркувань. 
У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законність та обґрунтованість прийнятого апеляційним судом рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь скаржника.
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча  пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну  відповідь  на  кожний  аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Мусійченко Данило Леонідович, залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                              О. В. Білоконь
                                                                                         
О. М. Осіян 
                                                                                      
Н. Ю. Сакара