Номер провадження: 22-ц/813/665/24 
Справа № 522/5135/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.
                        за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Шенцевої О.П. 16 березня 2021 року у м. Одеса, - 
встановила:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу (а.с. 2-4).
В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики від 22.09.2017 року, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність позику у розмірі 500000,00 грн. 
Відповідно до пункту 2 Договору, відповідач був зобов`язаний повернути позику у строк до 22.12.2017 року, що засвідчується відповідною розпискою.
Станом на дату подання позовної заяви ОСОБА_1 вказану суму коштів не повернув, на вимоги позивача щодо їх повернення жодним чином не реагує, чим порушує норми чинного законодавства, які регулюють зобов`язання щодо позики.
Таким чином, враховуючи відсутність можливості вирішити спір у позасудовому порядку, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача в його користь суму боргу в розмірі 626915,40 грн., з яких 500000,00 грн. основного боргу, 56354,14 грн. відсотків річних, 70561,26 грн. інфляційних витрат.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.03.2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 500000,00 грн. основного боргу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 6269,20 грн. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 83-85).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2021 року заяву ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.03.2021 року залишено без задоволення (а.с. 156-157).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, судові витрати стягнути з ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 161-166).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не укладав договір позики, з ОСОБА_2 , та не писав жодних розписок про отримання грошових коштів; копія договору позики від 22.09.2017 року не підтверджує факт отримання грошових коштів; розписка не містить жодного посилання на договір позики.
Сторони про розгляд справи на 27.02.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , який своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 , підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно Договору позики від 22.09.2017 року та розписки, власноручно написаної відповідачем, ОСОБА_1 22.04.2017 року отримав від ОСОБА_2 500000,00 грн. гривень та зобов`язався повернути вказані кошти в строк до 22.12.2017 року.
Однак, на момент звернення позивача до суду, відповідач не повернув позики згідно договору, тобто не виконав зобов`язання, передбачені умовами Договору.
При цьому, колегією суддів враховано, що сам факт підписання спірної розписки ОСОБА_1 , за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 500000 грн.
Крім того, колегією суддів надано правову оцінку змісту вказаної розписки, де словосполучення «отримано грошові кошти» у підписаній ОСОБА_1 розписці від 22.09.2017 року вжито з використанням дієслова «отримано» у минулому часі, тобто підтверджує факт, що написанню розписки передувало отримання грошових коштів боржником за договором позики від 22.09.2017 року.
Крім того, наявність оригіналу цієї боргової розписки у ОСОБА_2 свідчить про те, що ОСОБА_1 грошові кошти не повернув.
З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця ст. 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Доводи відповідача ОСОБА_1 , викладені у апеляційній скарзі про те, що він не укладав договір позики, не підписував жодних розписок про отримання грошових коштів; копія договору позики від 22.09.2017 року не підтверджує факт отримання грошових коштів; розписка не містить жодного посилання на договір позики, - будуються на припущеннях, та не підтверджені жодним письмовим доказом.
Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема договір позики та боргову розписку від 22.09.2017 року, та надавши їм належну правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про укладення між сторонами договору позики, та виникнення у відповідача заборгованості за вказаним договором, у зв`язку з його невиконанням, на підставі чого суд дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про стягнення 500000,00 грн. основного боргу є доведеними та підлягали задоволенню.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.03.2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 14 березня 2024 року. 

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе