ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року	Львів	Справа № 260/5264/23 пров. № А/857/23032/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді –                                                  Сеника Р.П.,
суддів –                                                               Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 260/5264/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

суддя у І інстанції Рейті С.І.,
час ухвалення рішення 30 жовтня 2023 року,
місце ухвалення рішення м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі – ОСОБА_1 ) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області ( далі – ГУ ПФУ в Полтавській області ) в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 18.08.2021 № 0501300001662 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 08.09.1962 по 21.04.1972 у Промтоварному ОРС тр. «Куйбишеввуголь»; зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 данні персоніфікованого обліку з 03.03.2008 по 31.07.2011; зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.08.2021 року про призначення пенсії за віком.
На обгрунтування позовних вимог зазначає, що 10.08.2021 ОСОБА_1 звернулась до відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Донецькій області із заявою № 1315 щодо призначення пенсії за віком. ГУ ПФУ в Полтавській області управління пенсійного забезпечення 18.08.2021 прийнято рішення № 0501300001662 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю даних про первинне призначення та припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання. Крім того, у рішенні зазначено, що провівши аналіз наданих документів та матеріалів пенсійної справи встановлено, що загальна тривалість стажу ОСОБА_1 становить 25 років 00 місяців 01 днів. До розрахунку стажу не враховано період роботи з 08.09.1962 по 21.04.1972 (у трудовій книзі від 15.12.1954 відсутній підпис в записі про звільнення), дані персоніфікованого обліку з 03.03.2008 по 31.07.2011 невідповідність прізвищу згідно паспорта « ОСОБА_2 », а в даних персоніфікованого обліку « ОСОБА_2 »), а також відсутнє розпорядження про первинне призначення пенсії за віком та атестату про припинення виплати пенсії в Росії. Не погоджуючись із спірним рішенням, позивач звернулася до суду із даним позовом про його скасування.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Полтавській області № 0501300001662 від 18.08.2021 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 10.08.2021, з урахуванням правової оцінки, наданої судом. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що аналіз наданих позивачкою документів на предмет відповідності відомостей, які в них містяться, нормам законодавства України та нормативно-правовим актам держави спрямованим на реалізацію громадянами права на призначення пенсії на пільгових умовах встановив наступне: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася 10 серпня 2021 року до відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з заявою про призначення пенсії за віком, надавши наступні документи: трудову книжку від 15.12.1954; довідка про заробітну плату № 67 від 29.12.1993; розпорядження про перерахунок пенсії від 19.05.2021 № 210000026834 за період з 01.01.2021 по довічно; розрахунок стажу та заробітної плати; витяг з Реєстру страхувальників (приватний підприємець з 03.03.2008). Таким чином, загальна тривалість страхового стажу ОСОБА_1 , підтверджена у встановленому законодавством порядку, складає 25 років 00 місяців 01 днів, що є не достатнім для призначення їй пенсії за віком.
До розрахунку страхового стажу не зараховано періоди роботи з 08.09.1962 по 21.04.1972 (у трудовій книзі від 15.12.1954 відсутній підпис в записі про звільнення), дані персоніфікованого обліку з 03.03.2008 по 31.07.2011 (невідповідність прізвищу згідно паспорта « ОСОБА_2 », а згідно даних персоніфікованого обліку « ОСОБА_3 » ), а також відсутнє розпорядження про первинне призначення пенсії за віком та атестату про припинення виплати пенсії в Росії.
Будь-яких інших первинних документів, які б підтверджували вищезазначений страховий стаж позивачки в її трудовій книжці, що є необхідною умовою для зарахування його при призначенні пенсії за віком, позивачка не надала. Отже, враховуючи вищезазначене управління діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачкою поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.
У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10.08.2021 року ОСОБА_1 звернулася до відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою про призначення пенсії за віком, надавши наступні документи: трудову книжку від 15.12.1954; довідка про заробітну плату № 67 під 29.12.1993; розпорядження про перерахунок пенсії від 19.05.2021 року № 210000026834 за період з 01.01.2021 по довічно; розрахунок стажу та заробітної плати; витяг з Реєстру страхувальників (приватний підприємець з 03.03.2008).
За принципом екстериторіальності вказану заяву було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області та рішенням № 0501300001662 від 18.08.2021 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком з огляду на те, що до розрахунку страхового стажу не зараховано періоди роботи позивачки з 08.09.1962 по 21.04.1972 (у трудовій книзі від 15.12.1954 відсутній підпис в записі про звільнення), дані персоніфікованого обліку з 03.03.2008 по 31.07.2011 (невідповідність прізвищу згідно паспорта '' ОСОБА_2 ", а згідно даних персоніфікованого обліку " ОСОБА_3 "), а також відсутнє розпорядження про первинне призначення пенсії за віком та атестату про припинення виплати пенсії в Росії. 
Вважаючи відмову в призначенні пенсії протиправною, позивачка звернулася з позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту наданої позивачкою трудової книжки можливо встановити назви підприємств та періоди роботи, з аналізу усіх граф трудової книжки (відомості про накази, реквізити посадових осіб, що вчиняли записи, тощо). За загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.
З форми ОК-5 вбачається, що саме ОСОБА_1 здійснювались страхові внески з 2008 по 2011 роки. Невідповідність прізвища позивачки у Індивідуальній відомості про застраховану особу її паспортним даним, не може бути підставою для не включення вищезазначеного періоду до трудового стажу, що дає їй право на призначення пенсії, оскільки позивачка не відповідає за правильність та повноту оформлення документів працівниками пенсійного органу, це не може бути підставою для позбавлення її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії, є недоліком, який носить формальний характер, оскільки інформація, яка внесена до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (як то сплата страхових внесків ОСОБА_1 , код РНОКПП), дає можливість встановити період підприємницької діяльності позивачки, а отже, не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу даних персоніфікованого обліку з 03.03.2008 по 31.07.2011.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, та зазначає наступне:
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003, № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;
страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону;
страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;
пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік) - організація та ведення обліку відомостей про застраховану особу, що здійснюється відповідно до законодавства і використовується в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування в установленому законодавством порядку.
Згідно з нормами статей 14, 15 Закону № 1058-IV платниками страхових внесків є страхувальники (роботодавці), які зобов`язані сплачувати страхові внески за застрахованих осіб (працівників) до органів Пенсійного фонду України.
Згідно зі статтею 20 Закону України № 1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Здійснення персоніфікованого обліку в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування врегульовано статтею 21 Закону № 1058-IV. Як зазначено в частині другій цієї статті на кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки.
Частиною третьою статті 21 Закону № 1058-IV встановлено перелік відомостей, які повинна містити персональна електронна облікова картка застрахованої особи; та серед іншого, частина персональної облікової картки, яка відображає страховий стаж, заробітну плату (дохід) та розмір сплачених страхових внесків.
За статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначена правова норма кореспондується з пунктом 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 за № 58.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
01.01.1975 року трудові книжки оформлялися відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 09.07.1958 року № 620 (далі - Інструкція №620).
Відповідно до пунктів 6, 7 розділу І Інструкції №620 трудова книжка заповнялась в присутності працівника не пізніше 5 днів після його прийому на роботу. В подальшому працівнику надавалось право ознайомитися з веденням записів в його трудовій книжці.
Згідно із пунктами 14, 15 розділу І цієї Інструкції, якщо працівник до вступу на дане підприємство вже працював в якості працівника або службовця, але на нього по будь-яким причинам не було заведено трудову книжку, то при заповненні трудової книжки в розділі "Відомості про роботу" в графі 3 перш за все вносився запис про загальний стаж роботи в якості працівника або службовця до вступу на дане підприємство, установу або організацію.
В подальшому постановою Ради Міністрів СРСР від 14.12.1962 року №1248 підпункт "в" пункту 10 постанови Ради народних комісарів СРСР від 20.12.1938 року №1320 "Про введення трудових, книжок" викладено в наступній редакції: "в розділі "відомості про роботу" перш за все вноситься відповідний запис в графі 3 "загальний стаж роботи в якості робітника або службовця до вступу на дане підприємство (в установу), яке видає трудову книжку, складає скільки-то років, в тому числі: "В графі 4 відповідно пишеться "Підтверджено документами стаж".
Після цього в графи 2 і 3, на підставі належно оформлених документів, відповідно вносяться конкретні записи про те, на якому підприємстві, в якій установі або організації, в які періоди і на яких посадах працював власник трудової книжки до вступу на підприємство, установу, організацію, які видають трудову книжку. В графі 4 після кожної з цих записів вказується, на підставі якого документу здійснено запис.
Зі змісту наданої позивачем трудової книжки можливо встановити назви підприємств та періоди роботи, з аналізу усіх граф трудової книжки (відомості про накази, реквізити посадових осіб, що вчиняли записи, тощо).
Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.
Відповідно до розділу «Дані про хронологію реєстраційних дій» у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа підприємець 29.02.2008 року у зв`язку із заміною видів економічної діяльності 22.05.2012 року здійснювалась державна реєстрація змін до відомостей про фі   зичну особу-підприємця; 26.08.2021 року проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням.
У формі (Ж-5 «Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу» прізвище зазначено « ОСОБА_3 ». Але у графі «Найменування страхувальника» розділу «Відомості про страхувальників застрахованої особи», прізвище особи яка здійснювала страхові відрахування зазначено вірно « ОСОБА_2 », код РНОКПП у графі «Код» зазначеного розділу відповідає РНОКПП позивачки: 1318719909.
Реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікацій   ний номер) - це індивідуальний десятизначний унікальний код платника податків внесений до Державного реєстру фізичних осіб України, якій присвоюється фі   зичним особам (резидентам та нерезидентам) платникам податків та інших обов`язкових платежів та зберігається протягом усього життя за такою особою.
З форми ОК-5 вбачається, що саме ОСОБА_1 здійснювались страхові внески з 2008 по 2011 роки.
За встановлених обставин колегія суддів погоджується і з висновком суду про те, що невідповідність прізвища позивача у Індивідуальній відомості про застраховану особу її паспортним даним, не може бути підставою для не включення вищезазначеного періоду до трудового стажу, що дає їй право на призначення пенсії, оскільки позивачка не відповідає за правильність та повноту оформлення документів працівниками пенсійного органу, це не може бути підставою для позбавлення її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії, є недоліком, який носить формальний характер, оскільки інформація, яка внесена до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (як то сплата страхових внесків ОСОБА_1 , код РНОКПП), дає можливість встановити період підприємницької діяльності позивачки.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позов є таким, що не підлягає частковому задоволенню.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 260/5264/23 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 18.03.2024