Справа № 127/20002/23
Провадження № 22-ц/801/123/2024
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року	Справа № 127/20002/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинського В.П., 
суддів Голоти Л.О., Оніщука В.В.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації,
в с т а н о в и в:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації.
Позов мотивований тим, що позивач із відповідачем перебували у період з 20.05.2000 по 16.11.2020 у зареєстрованому шлюбі, за час перебування у якому набули спільне майно, а саме: 04.01.2013 було придбано транспортний засіб «Honda CR-V», 2008 року випуску, VIN – НОМЕР_1 , що був перереєстрований Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області на підставі довідки-рахунка серії ДПІ № 918546 від 29.12.2002, виданої ТОВ «Авто-Арсенал» на ОСОБА_4 . Даний автомобіль належав до спільної сумісної власності подружжя, а тому, як вважає позивач, він і відповідач мали рівні права на користування цим майном. 
Проте, на переконання позивача, відповідачка 17.10.2020, під час перебування у шлюбі із позивачем, без його згоди та відома здійснила недобросовісне відчуження даного транспортного засобу, а територіальним центром № 0541 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області здійснено перереєстрацію на підставі договору купівлі-продажу № 327/20/006030 від 06.10.2020, виданого ПП ВТП «Гермес», на громадянина ОСОБА_5 . 
Всупереч тому, що даний транспортний засіб належав до спільної сумісної власності подружжя, а на думку позивача, він мав право на рівну частку такого майна, відповідач, порушуючи права позивача щодо володіння, користування та розпорядження таким майном, відчужила автомобіль на користь третьої особи та одноособово привласнила кошти від його продажу, не сплативши позивачу його обов`язкову частку у грошовому еквіваленті. 
На підтвердження того, що позивач не знав про відчуження спільного транспортного засобу та не отримував належні йому грошові кошти, позивач посилається на рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2020 у справі № 127/21496/20. 
У зв`язку із чим позивач вважає, що він має право на стягнення грошової компенсації за відчуження його частки у спільному майні.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 вересня 2023 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації задоволено повністю, а саме стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості частки транспортного засобу «Honda CR-V», 2008 року випуску, VIN – НОМЕР_1 , в розмірі 184 495, 50 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1 844, 96 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Представник відповідача в обґрунтування апеляційної скарни зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідачка здійснила продаж автомобіля на свій розсуд проти волі іншого з подружжя не ґрунтується на жодних належних та допустимих доказах.
У свою чергу, на думку відповідача, позивач навмисно приховав від суду ту обставину, що йому було не тільки відомо про продаж вказаного транспортного засобу, а і те, що вказаний транспортний засіб він подарував відповідачці, і що гроші за його продаж були використані в інтересах сім`ї, а саме на проживання спільних дітей.
Крім того, представник відповідача вказує, що судом безпідставно не було надано оцінку тій обставині, що утримання двох доньок здійснюється саме відповідачкою.
Між тим, представник відповідача переконаний, що консультативний висновок № ІК-19 від 23.06.2023 року, який складено експертом-оцінювачем відділу оцінки майна та судових експертиз Вінницької торгово-промислової палати Зобніним Г.В., про середньоринкову вартість транспортного засобу «Honda CR-V», 2008 року випуску, не відображає реальної вартості, як зазначає представник, технічно-несправного транспортного засобу, який було відчужено відповідачем.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що доказів того, що рухоме спірне майно є особистою приватною власністю відповідачки суду не надано. Отже, на переконання позивача, автомобіль «Honda CR-V», 2008 року випуску, належав до спільної сумісної власності подружжя, оскільки дане майно було придбане у шлюбі, а тому, як вважає позивач, вони мали рівні права на користування цим майном.
Крім того, позивач заперечує щодо того, що йому було відомо про відчуження вказаного транспортного засобу.
Разом з тим, позивач вказує, що доводи скаржника про те, що утримання двох доньок здійснюється саме відповідачкою ґрунтуються лише на словесних твердженнях та фактично не підтверджуються жодними доказами по справі, натомість позивач зазначає, що з нього своєчасно стягувалися аліменти на утримання дітей на користь відповідача, при цьому, позивачем укладено Договір № 10861Ж про навчання у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка від 30.08.2023 року доньки ОСОБА_6 та спалчено за її навчання 25 850, 00 грн, що підтверджуться платіжною інструкцією, доданою до відзиву на апеляційну скаргу. Між тим, позивач зауважує, що оплату за навчання доньки ОСОБА_7 у Польщі здійснював саме він, що підтверджується квитанціями по здійсненню валютних платежів та платіжними інструкціями в іноземній валюті (додані до відзиву на апеляційну скаргу).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає повністю.
Судом першої інстанції встановлено, що під час перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі – 17.10.2020, транспортний засіб «Honda CR-V», 2008 року випуску, VIN – НОМЕР_1 , було перереєстровано територіальним центром № 0541 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області на підставі договору купівлі-продажу № 327/20/006030 від 06.10.2020, виданого ПП ВТП «Гермес», на громадянина ОСОБА_5 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2020 у справі № 127/21496/20, яке набрало законної сили 17.12.2020, зареєстрований 20.05.2000 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шлюб було розірвано. 
У зв`язку із чим позивач вважає, що він має право на стягнення грошової компенсації за відчуження його частки у спільному майні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки доказів того, що рухоме майно є особистою приватною власністю відповідачки, суду не надано, суд дійшов висновку, що транспортний засіб «Honda CR-V», 2008 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя. 
Встановивши вищевказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації частки вартості транспортного засобу «Honda CR-V», 2008 року випуску, VIN – НОМЕР_1 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, необхідно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
У справі № 755/20923/14-ц Верховний Суд зазначив, що при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.
Під час судового розгляду встановлено, що автомобіль «Honda CR-V», 2008 року випуску, був придбаний в період перебування сторонами по справі у зареєстрованому шлюбі, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Враховуючи, що на час відчуження транспортного засобу шлюбні відносини та спільне проживання були припинені, а тому позивачу не було відомо про відчуження вказаного транспортного засобу, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2020 у справі № 127/21496/20, відтак відповідач здійснив відчуження транспортного засобу без повідомлення та згоди позивача, тому має відшкодувати йому частину його вартості.
У підтвердження вартості спірного автомобіля позивачем суду першої інстанції був наданий консультативний висновок № ІК-19 від 23.06.2023, складений експертом-оцінювачем відділу оцінки майна та судових експертиз Вінницької торгово-промислової палати Зобніним Г.В., про середньоринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна.
Згідно із консультативним висновком № ІК-19 від 23.06.2023, середньоринкова вартість транспортного засобу «Honda CR-V», 2008 року випуску, станом на 23.06.2023 становить 368 991, 00 гривень.
Таким чином, розмір вартості 1/2 частки автомобіля марки «Honda CR-V», 2008 року випуску, місцевим судом встановлено на підставі належних та допустимих доказів, поданих позивачем згідно вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України.
Доводи  ОСОБА_1  стосовно того, що кошти від продажу автомобіля були витрачені на потреби сім`ї, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки будь-яких доказів на підтвердження наведеного суду надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують.
За таких обставин, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України. 

Суддя-доповідач:                                        В.П. Рибчинський

Судді                                                                Л.О. Голота

                                                               В.В. Оніщук