УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 
Справа №296/1646/23 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О.С. 
Категорія 76 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу № 296/1646/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Українські авіаційні системи» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені 
за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Українські авіаційні системи» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 вересня 2023 року та додаткове рішення того ж суду від 10 жовтня 2023 року, ухвалені під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в остаточній редакції якого (т. 1 а.с.193-196) просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 553 717,49 грн; компенсацію за невикористані щорічні відпустки у розмірі 71 532,46 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.10.2022 по 10.08.2023 у сумі 624 960,04 грн та понесені судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу та сплати судового збору.
Позов мотивував тим, що 21.03.2016 на підставі протоколу загальних зборів учасників товариства від 17.03.2016 його було призначено на посаду директора ТОВ НВП «Українські авіаційні системи» з посадовим окладом згідно штатного розпису. 
11.10.2022 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців йому стало відомо про те, що без його відома загальними зборами учасників товариства його було звільнено з посади директора ТОВ НВП «Українські авіаційні системи» на підставі протоколу загальних зборів від 03.10.2022, однак відповідач не здійснив з ним повного розрахунку після звільнення, у зв`язку з чим був змушений звернутись до суду. Посилаючись на вказані обставини, просив задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 вересня 2023 року позов задоволено повністю.
Додатковим рішенням того ж суду від 10 жовтня 2023 року стягнуто з ТОВ НВП «Українські авіаційні системи» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн.
Не погодившись з цими рішеннями, ТОВ НВП «Українські авіаційні системи» подало на них апеляційні скарги.
Скарги Товариство мотивує тим, що судом першої інстанції не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що в свою чергу є підставою для скасування рішення. Також судом не застосована правова позиція до огляду судової практики Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та викладена у постанові Верховного Суду від 17.05.2023 у справі № 914/3433/2, на яку посилався відповідач.
Зазначають, що 03.10.2022 у ТОВ НВП «Українські авіаційні системи» відбулася зміна керівника Товариства. А саме, рішенням загальних зборів було звільнено з посади директора ОСОБА_1 та обрано директором Арапова О.О. , про що 04.10.2022 внесено відповідні зміни до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. При цьому, попереднім керівником не забезпечено належної передачі справ, печатки та первинних бухгалтерських документів, касових документів (в т.ч. документів кадрового обліку) новому керівнику. На численні звернення нового керівника, від Позивача не отримано жодної відповіді. Внаслідок зазначеного у відповідача відсутні первинні документи, відповідно до яких можливо встановити розмір заборгованості по заробітній платі та достовірно встановити перебування позивача у відпустці. При цьому аргументація, вказана в позові щодо не видачі ОСОБА_1 трудової книжки, є абсурдною, оскільки документи підприємства, в т.ч. трудові книжки ним не передані новому керівнику, а тому залишились в його володінні. 
Подані та підписані позивачем документи йдуть в суперечність з документами, на які він посилається, як на підставу розрахунків заборгованості. Зокрема, в службовій записці Галушко О.Л. доводить до відома ОСОБА_1 , що заборгованість перед ним за період з серпня 2020 року до серпня 2022 року становить 431 524,96 грн, в той час, як відповідно до довідки, виданої ОСОБА_1 собі, вказано помісячну розбивку, відповідно до якої заборгованість за той самий період, тобто за період з серпня 2020 року до серпня 2022 року в сумі становить 467 850,79 грн. Отже, розбіжність між двома документами, що долучені самим позивачем становить 36 325,83 грн. Враховуючи наявні розбіжності, відповідачем наголошувалось суду першої інстанції, що долучені позивачем документи не можуть бути належними та допустимими доказами у справі.
21.03.2016 директор ТОВ НВП "Українські авіаційні системи" ОСОБА_1 видав наказ № 1-Д, яким призначив себе на посаду директора ТОВ НВП "Українські авіаційні системи" з 21.03.2016 з посадовим окладом згідно з штатного розкладу. Підставою призначення вказано протокол загальних зборів учасників ТОВ НВП "Українські авіаційні системи" від 17.03.2016. Як вбачається із довідки Форми ОК-7 з квітня 2016 року по вересень 2019 року, долученої до матеріалів справи позивачем, останньому нараховувалась заробітна плата в розмірі від 2000,00 грн до 5200,00 грн, тобто приблизно на рівні мінімальної + 5-20% від мінімальної заробітної плати, що діяла у відповідному періоді. Однак, позивачем додано до позовної заяви штатний розпис з 01.10.2019 та наказ №7- ОД від 01.10.2019 «Про затвердження штатного розпису», зі змісту яких убачається, що директором ОСОБА_1 одноособово затверджено та введено в дію з 01.10.2019 штатний розпис ТОВ НВП «Українські авіаційні системи» у кількості 37 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 1244000 грн; вказано, що штатний розпис, затверджений на 02.09.2019 вважати таким, що втратив чинність; зазначено головному бухгалтеру забезпечити дотримання затвердженого штатного розпису; контроль за виконанням цього наказу залишено за директором.
У самому штатному розписі з 01.10.2019 встановлено посадовий оклад директора у сумі 80 000,00 грн. Вказаний штатний розпис затверджено одноособово директором ОСОБА_1 та підписано головним бухгалтером Галушко О.Л. та заступником головного бухгалтера- економістом Шиманським Л.А .
Відповідно до абзацу 7 підпункту 8.1.2. пункту 8.1 Статуту до виключної компетенції Загальних зборів учасників віднесено обрання одноосібного виконавчого органу Товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу Товариства.
Оскільки Позивачем додано до позовної заяви штатний розпис з 01.10.2019, то необхідно дійти висновку про протиправність такого рішення позивача. Про вказані обставини відповідачем було зазначено в письмових запереченнях, однак суд першої інстанції взагалі не їх дослідив, не навів доводів щодо їх відхилення, тобто не повно та не об`єктивно дослідив матеріали справи.
Вважають, що ОСОБА_1 порушив норми чинного законодавства та Статуту ТОВ НВП «Українські авіаційні системи». При цьому, саме він є відповідальним в т.ч. і за правильність нарахування, і за своєчасну виплату заробітної плати за період вказаний в позові, оскільки він був керівником Товариства до 03.10.2022.
Твердження позивача про те, що він не був повідомлений про проведення зборів, на яких було прийнято рішення про його звільнення не відповідають дійсності.
Місцевим судом також не враховано тих обставин, що ОСОБА_1 в день звільнення не був присутній на зборах, про які був повідомлений у визначений законом спосіб. Внаслідок цього підприємство не могло виконати умови звільнення працівника за якою виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. До того ж, він у день звільнення не працював, тому зазначені суми, відповідно до вимог статті 116 КЗпП України мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, вимога була отримана відповідачем лише 22.02.2023. В цей же час з позову вбачається, що позовна заява підписана позивачем 21.02.2023, тобто ще до того як відповідач отримав відповідну вимогу. Оскільки позивач був звільнений 03.10.2022, тому строк звернення до суду слід обраховувати саме з цієї дати.
В сукупності з тими обставинами, що і в день звільнення і по даний час позивач не передав документів відповідачу в т.ч. тих, що стосуються нарахування і виплати заробітної плати, а вимога фактично направлена разом з позовом, то будь які вимоги про розрахунок з Позивачем до моменту звернення до суду та нарахування додаткових санкцій є безпідставними.
Щодо додаткового рішення Товариство зазначає, що оскільки суд першої інстанції ухвалюючи рішення від 01.09.2023 не надав оцінки обставинам справи, не обґрунтував причини їх неврахування чи відхилення, тому вважають, що суд неправильно оцінив наявні докази, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, вважають, що оскільки підлягає скасуванню основне рішення як незаконне тому і підлягає скасуванню додаткове рішення.
У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 , посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень, просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
Під час апеляційного розгляду справи представник відповідача - Ляшенко Р.В. підтримала доводи апеляційних скарг із наведених в них підстав.
Представник позивача - адвокат Бугайчук М.В. заперечив щодо їх задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що наказом № 1-Д від 21 березня 2016 року ОСОБА_1 було призначено на посаду директора ТОВ НВП «Українські авіаційні системи» з 21 березня 2016 року з посадовим окладом згідно штатного розкладу, який на той час становив (т.1 а.с.14).
Згідно наказу №7-ОД від 01 жовтня 2019 року затверджено і введено в дію з 01 жовтня 2019 року новий штатний розпис ТОВ НВП «Українські авіаційні системи», відповідно до якого посадовий оклад директора встановлений у розмірі 80 000 грн (т.1 а.с.15,16).
26 серпня 2022 року на адресу ОСОБА_1 надіслано повідомлення про проведення загальних зборів ТОВ НВП "Українські авіаційні системи" (т.1 а.с.146-147).
11 жовтня 2022 року загальними зборами учасників товариства його звільнено з посади директора ТОВ НВП «Українські авіаційні системи» (т.1 а.с.21-24).
Дохід ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ НВП «Українські авіаційні системи» за період з 01 серпня 2020 року по 30 вересня 2022 року склав 661 181,11 грн, що підтверджується довідкою ТОВ НВП «Українські авіаційні системи» № 0000-000011 від 03 жовтня 2022 року (т.1 а.с.18) і не була виплачена нарахована позивачу заробітна плата за період з 01 серпня 2020 по 31 серпня 2022 у розмірі 431 524,96 грн, а також за вересень 2022 року і сім днів, відпрацьованих у жовтні 2022 року, що у загальному складає 553 717 грн 49 коп.
Станом на 31 серпня 2022 року кількість днів невикористаної відпустки у директора ОСОБА_1 становить 108 календарних днів та заборгованість по заробітній платі становить 431 524 грн 96 коп. за період серпень 2020 року по серпень 2022 року, що підтверджується службовою запискою від 31.08.2022, яка підписана головним бухгалтером ТОВ НВП «Українські авіаційні системи» Галушко О.Л. (т.1 а.с.17).
У жовтні 2022 року ТОВ НВП «Українські авіаційні системи» нарахувало ОСОБА_1 заробітну плату за жовтень 2022 року у розмірі 2154,98 грн, які перераховано на картку позивача, що підтверджується банківською випискою від 10.01.2023 та розрахунком при звільненні (т.1 а.с.118-119).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції із посиланням на норми статті 43 Конституції України, частину1 статті 94, частину 1 статті 115, частину 1 статті 116, частину 1 статті 117, частини 1, 2 статті 233 КЗпП України дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Так, право директора товариства на затвердження одноособово штатного розпису передбачено у п. п. «є» п. 8.4.4. Статуту ТОВ НВП «Українські авіаційні системи», відповідно до якого директор має право затверджувати посадові інструкції і штатні розклади, тому посилання скаржника на перевищення ОСОБА_1 своїх повноважень, а відтак і незаконність встановлення ним посадового окладу директора у розмірі 80 000 грн, є необґрунтованими. Слід зазначити, що новий штатний розпис ТОВ НВП «Українські авіаційні системи», відповідно до якого посадовий оклад директора встановлений у розмірі 80 000 грн діяв з 01.10.2019, тобто три роки до звільнення ОСОБА_1 , проте ніяким чином не оспорювався іншими акціонерами, що свідчить про їх обізнаність і згоду із даними обставинами.
Непередання ОСОБА_1 новому керівництву товариства первинних бухгалтерських, касових документів, як це стверджує представник відповідача, не спростовує факту невиплати розрахункових коштів при звільненні позивача, оскільки наявність такої заборгованості фактично визнана відповідачем шляхом видачі довідки б/н від 18 квітня 2023 року, за якою вона складає 434305,77 грн (т.1 а.с.121). Розбіжність у сумі заборгованості, яка визнається відповідачем у згаданій довідці і яка зазначається позивачем, полягає лише у розмірі заробітної плати за вересень 2022 року і сім днів, відпрацьованих позивачем у жовтні 2022 року, яка обчислена товариством в іншому розмірі, ніж передбачено штатним розписом.
Доводи відповідача щодо пропуску ОСОБА_1 тримісячного строку для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є непереконливими. 
Зокрема, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Матеріали справи не містять доказів виконання роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, зокрема, письмового повідомлення про нараховані та не виплачені після звільнення суми позивачу.
Лише 10 січня 2023 року товариством було перераховано на картку ОСОБА_1 2154,98 грн заробітної плати за жовтень 2022 року (т.1 а.с.119), до суду ж останній звернувся 22.02.2023, тобто в межах, визначеного статтею 233 КЗпП України строку.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. […] Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. […] ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. […] саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
Згідно частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу та про подання протягом п`яти днів доказів на підтвердження розміру понесених витрат, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Оскільки адвокатом Бугайчуком М.В. було виконано вимоги частини 8 статті 141 ЦПК України та подано докази на підтвердження витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги, які суд першої інстанції належно оцінив відповідно до вище зазначених норм процесуального закону та правових висновків Верховного Суду, тому доводи наведені в апеляційній скарзі на додаткове рішення не можна визнати переконливими та такими, що спростовують висновки місцевого суду про часткове стягнення витрат на правничу допомогу.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Посилання щодо незаконності судових рішень, наведені в апеляційних скаргах не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційних скарг про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законними та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Українські авіаційні системи» залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 вересня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 жовтня 2023 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                 Судді

Повний текст постанови складений: 11 березня 2024 року.