УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
11 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 227/2469/21
провадження № 51-7766 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20 березня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року,
 встановив:
За вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20 березня 2023 року  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Добропілля Добропільського району Донецької області, жителя  АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено за частиною 1 статті 263, частиною 4    статті 296 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням положень     статті 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Постановлено строк покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту його затримання за даним вироком.
На підставі частини 5 статті 72 КК зараховано ОСОБА_5 строк попереднього ув`язнення з 08 квітня по 08 червня 2021 рокуз розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. 
Постановлено до набрання цим вироком законної сили не обирати ОСОБА_5 запобіжний захід. 
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
За цим вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 263, частиною 4 статті 296 КК, за таких обставин.
На початку 2019 року ОСОБА_5 обслуговував виклики, працюючи в службі таксі. Приїхавши додому за адресою: вул. Коцюбинського, 69, м. Добропілля, Донецька область, ОСОБА_5 оглянув забуту пасажиром сумку та виявив в ній поліетиленовий пакет, в якому знаходився замотаний в тканину білого кольору круглий предмет, який є корпусом оборонної осколкової ручної гранати типу Ф-1, поряд з яким знаходився уніфікований запал до ручних гранат типу УЗРГМ з кільцем, який знаходився в шприці без поршня.
В подальшому, ОСОБА_5 , розуміючи, що виявлений ним предмет є бойовим припасом, умисно, не маючи перешкод до передачі його правоохоронним органам, залишив собі та помістив до гаражу за місцем свого проживання за адресою:                АДРЕСА_2 , таким чином придбав, та зберігав там без передбаченого законом дозволу до 09 березня 2021 року.
09 березня 2021 року приблизно о 18:00 ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи під надуманим та вкрай незначним приводом, демонструючи особливу зухвалість, керуючись мотивами явної неповаги до суспільства та існуючих норм поведінки, діючи умисно та цілеспрямовано, розуміючи, що ручна граната є вибуховим боєприпасом, призначеним для ураження осколками й ударною хвилею, та її вибух призведе до грубого порушення громадського порядку та може потягти за собою спричинення потерпілим тілесних ушкоджень, смерть останніх, або знищення чи пошкодження їх майна, в гаражі за місцем свого мешкання за адресою:                           АДРЕСА_2 , взяв бойову гранату та пасатижами відокремив запобіжну скобу, привівши тим самим даний вибуховий пристрій в бойову готовність.
Після цього, тримаючи вищевказану гранату у руці, ОСОБА_5 вийшов з території свого домоволодіння, підійшов до огорожі домоволодіння за адресою:                                     АДРЕСА_2 , в якому проживають         ОСОБА_6 , 1952 року народження, та ОСОБА_7 , 1949 року народження. Переконавшись, що мешканці будинку, які є особами пенсійного віку, перебувають у домі на території домоволодіння, переслідуючи мету залякування, діючи умисно, перебуваючи у громадському місці, розуміючи, що вибух призведе до порушення побуту та спокійного відпочинку мешканців будинку АДРЕСА_3 та їх сусідів, грубо нехтуючи загальними нормами, правилами поведінки у суспільстві та добросусідства, посягаючи на громадський порядок, усвідомлюючи протиправний та суспільно небезпечний характер своїх дій, перекинув приведену у бойову готовність гранату через паркан у двір вказаного домоволодіння. Після чого з місця злочину зник.
Надалі, кинута ОСОБА_5 граната вибухнула на землі біля вікна, яке веде до зальної кімнати житлового будинку за вищевказаною адресою. Від вказаного вибуху пошкоджено майно потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме: скло двостулкового металопластикового вікна, фундамент та оздоблення стіни навколо вікна.
Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_5 було грубо порушено громадський порядок, пошкоджено майно потерпілих та виникла ситуація реальної загрози завдання шкоди здоров`ю потерпілих.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20 березня 2023 року - без зміни.
Ухвалою Верховного Суду від 01 січня 2024 року касаційну скаргу захисника було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.
08 січня 2024 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга захисника, в якій він ставить вимогу про зміну вироку Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20 березня 2023 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року шляхом застосування до засудженого положень статті 75 КК. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано обставини, які пом`якшують засудженому покарання, а саме щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди. Зокрема, вказує на те, що з моменту вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_5 , за відсутності у сторони обвинувачення доказів його причетності до вчинення злочину, активно сприяв його розкриттю, а саме надав органу досудового розслідування правдиві покази, добровільно надав згоду на огляд свого домоволодіння, розкаявся у вчиненні злочину, зробив для себе висновки. Акцентує увагу на тому, що в обвинувальному акті зазначено обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 , а саме щире каяття.
Вказує на те, що ОСОБА_5 під час судового розгляду, за відсутності заявлених позовних вимог зі сторони потерпілої, добровільно відшкодував їй завдані збитки відповідно до висновку експертизи в сумі 13 300 грн, а також сплатив 7000 грн в якості компенсації за завдану моральну шкоду, які були прийняті потерпілою. Вважає, що висновки суду щодо часткового відшкодування засудженим моральної шкоди в сумі 7000 грн не відповідають матеріалам справи, оскільки позовні вимоги про відшкодування шкоди та завданих збитків потерпілою не заявлялися. Тому, захисник вважає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, як пом`якшуючу обставину, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.
Крім того, зазначає про те, що під час судових засідань ОСОБА_5 неодноразово просив вибачення у потерпілої та розкаювався у вчиненому злочині. Звертає увагу на те, що засуджений, проживаючи по сусідству з потерпілою, на час досудового розслідування та розгляду кримінального провадження в суді залишив місце проживання та мешкає в іншому місці.
Також, вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не зважено на те, що ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується позитивно; раніше не судимий; на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; тривалий час працює у галузі господарства, а саме вугільній промисловості, є шахтарем; на роботі характеризується позитивно; має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_8 , 2008 року народження, на користь якого щомісячно сплачує аліменти; заборгованості по аліментам не має; з 2015 року проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_9 , з якою                 16 вересня 2022 року уклав шлюб; має непогашений іпотечний кредит до 2028 року на житловий будинок. Тобто, на думку захисника, засуджений має досить міцні соціальні зв`язки. 
Посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій залишено поза увагою досудову доповідь органу пробації, згідно якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_5 та ризик для суспільства є середнім, а виправлення останнього без позбавлення або обмеження волі є можливим.
Зазначає про те, що апеляційний суд не надав оцінки, викладеним в апеляційній скарзі, доводам щодо неврахування судом першої інстанції обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Водночас, вказує на те, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставину, яка пом`якшує покарання, а саме відшкодування шкоди потерпілим, не змінив вирок суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 263, частиною 4       статті 296 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються. 
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання засудженому через суворість та можливість призначення йому більш м'якого покарання без ізоляції від суспільства є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
За частиною 1 статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому остаточне покарання за частиною 1 статті 263, частиною 4 статті 296 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно зі     статтею 12 КК відносяться до тяжких злочинів, особу засудженого, який одружений, має неповнолітню дитину, працевлаштований, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, перебуває на військовому обліку як придатний до військової служби, відшкодував матеріальну шкоду та частково моральну шкоду в розмірі 7000 гривень, вперше притягується до кримінальної відповідальності.
 
Також, міськрайонний суд визнав обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та вчинення кримінального правопорушення особою, яка знаходиться в стані алкогольного сп`яніння, при цьому, не встановив обставин, які пом`якшують покарання. 
При призначенні покарання судом першої інстанції зважено на висновок органу пробації, відповідно до якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_5 та ризик небезпеки для суспільства є середнім, а виправлення останнього без позбавлення або обмеження волі є можливим.
Разом з тим, міськрайонний суд, врахувавши обставини кримінального провадження, правдиві свідчення засудженого, а також те, що він вчинив два тяжких злочини, з яких останній був вчинений особливо небезпечним способом, думку потерпілої, яка наполягала на призначенні покарання у виді позбавлення волі, вважав неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення ОСОБА_5 без ізоляції його від суспільства та дійшов висновку про неможливість застосування до засудженого положень статей 69, 75 КК.
Перевіряючи вказаний вирок суду, апеляційний суд додатково врахував, що ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин проти громадського порядку та моральності, а саме з хуліганських спонукань застосував гранату на подвір`ї відносно осіб похилого віку, характеризується за місцем роботи позитивно, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, частково відшкодував потерпілим моральну шкоду в розмірі  7000 грн.
При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання безпідставно не враховано обставину, яка пом`якшує покарання, а саме відшкодування завданої шкоди потерпілим. Водночас, апеляційний суд вважав, що зазначена помилка міськрайонного суду не вплинула на правильність висновку суду щодо призначеного ОСОБА_5 покарання.
Разом з тим, апеляційний суд зважив на думку потерпілої, яка наполягала на призначенні покарання засудженому у виді позбавлення волі.
З огляду на зазначене, апеляційний суд не вбачав підстав для призначення засудженому покарання із застосуванням положень статті 75 КК.
Одночасно, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що захисник у своїй апеляційній скарзі як на підставу для звільнення засудженого від відбування покарання посилався на те, що останній має на утриманні неповнолітню дитину. Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважав, що ці ж обставини існували і на момент вчинення інкримінованих злочинів, а відтак вони очевидно не утворюють жодних моральних запобіжників при обранні моделі поведінки ОСОБА_5 , а тому не здатні перешкодити йому вчинити злочин у разі звільнення його від покарання з випробуванням.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів, оскільки призначене покарання відповідає характеру і ступеню тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень та всім обставинам кримінального провадження.При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Враховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене засудженому ОСОБА_5 , є явно несправедливим через суворість, немає.
 
Ухвала ж апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, а його висновки про залишення апеляційної скарги захисника без задоволення належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегією суддів не встановлено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Зважаючи на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
 
постановив:
Відмовити захиснику  ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області                       від 20 березня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня       2023 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                               ОСОБА_3