УХВАЛА
23 січня 2024 року
м. Київ
справа № 619/2367/23
провадження № 61-220ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 вересня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 грудня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  у травні 2023 року звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 291 732,01 грн, із них: 247 152,70 грн збитки внаслідок інфляції за весь час прострочення та 44 579,31 грн 3 % річних від простроченої суми боргу.
Мотивуючи позовні вимоги  ОСОБА_1 зазначив, що 06 лютого                                               2018 року Дергачівським районним судом Харківської області у справі                                         № 619/1298/17 ухвалене рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 544 633,39 грн, із них 359 700,01 грн основного боргу, 166 396,46 грн процентів, які визначені обліковою ставкою НБУ та 18 636,87 грн 3 % річних від простроченої суми боргу. Відповідач рішення суду                від 06 лютого 2018 року не виконав добровільно, тому примусове виконання здійснювалося Дергачівським відділом державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. У рахунок виконання рішення суду від 06 лютого 2018 року з відділу державної виконавчої служби надійшли на рахунок позивача грошові кошти 14 квітня 2023 року в сумі 415 426,51 грн, а 19 квітня 2023 року - в сумі                                        98 992,07 грн. Враховуючи, що відповідач ухилявся від добровільного виконання рішення суду, позивач змушений звертатися до суду з цим позовом про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, а також стягнення 3 % річних від простроченої суми.
Дергачівський районний суд Харківської області рішенням від 29 серпня 2023 року позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в розмірі 86 264,93 грн. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми в розмірі 26 992,02 грн. В іншій частині позову відмовив. Розстрочив ОСОБА_2 виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості терміном на 12 місяців шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 9 438,08 грн. Роз`яснив, що вказані виплати проводити щомісячно в строк до 25 числа кожного місяця після набрання рішенням законної сили. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 853,03 грн.
Дергачівський районний суд Харківської області додатковим рішенням                              від 18 вересня 2023 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Прасолова І. В. про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Ухвалив у цій справі додаткове рішення. Стягнув з ОСОБА_1 на користь                     ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 20 000 грн. В іншій частині заяви про ухвалення додаткового рішення відмовив.
Харківський апеляційний суд постановою від 25 грудня 2023 року апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Прасолова І. В. та ОСОБА_1 залишив без задоволення. Додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 вересня 2023 року залишив без змін.
28 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 вересня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 грудня 2023 року, в якій просив скасувати оскаржувані рішення та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Отже, зазначена справа не підлягає касаційному оскарженню.
Урахувавши предмет позову, оскаржувані судові рішення, прийняті у такій справі,     не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої     статті 389 ЦПК України.
З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені          у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не зазначені, суд під час вивчення касаційної скарги такі винятки самостійно не встановив.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах           є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини                                            та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку,     а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).
Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи,                           що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення     у справі «Добріч проти Сербії», § 54).
Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
З урахуванням того, що заявник подав касаційну скаргу на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 вересня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                              І. В. Литвиненко  
 
А. І. Грушицький
 
Є. В. Петров