ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                  
 
14 лютого  2024 року 
м. Київ
 
справа № 645/2822/20
провадження № 61-10317св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна, Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Полтавського апеляційного суду від 08 червня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Дряниці Ю. В., Лобова О. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу            Широкова В. А. (далі - приватний нотаріус ХМНО Широкова В. А.), Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), про визнання недійсним договору іпотеки та припинення обтяжень речового права.
Позовну заяву ОСОБА_2 мотивувала тим, що 04 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором                 від 04 квітня 2008 року № НАЕ2GК01270154, між нею та АТ КБ «Приватбанк» укладений договір іпотеки квартири, належної їй на праві власності та розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А., яка того ж дня наклала заборону на відчуження предмета іпотеки, зареєструвавши обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року                   у справі № 645/1348/15-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили                     18 листопада 2019 року, відмовлено у задоволенні позову банку. Цим судовим рішенням встановлено, що кредитний договір від 04 квітня 2008 року № НАЕ2GК01270154 є неукладеним, оскільки не містить істотних умов договору, які вимагаються законодавством.
У зв`язку із тим, що кредитний договір від 04 квітня 2008 року № НАЕ2GК01270154                 є неукладеним, позивачка просила визнати недійсним договір іпотеки квартири                  від 04 квітня 2008 року, яким забезпечено виконання неукладеного кредитного договору, а обтяження речового права, внесене до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі недійсного договору іпотеки, - припинити.
ОСОБА_1 просила суд:
- визнати недійсним договір іпотеки квартири від 04 квітня 2008 року, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк»; 
- припинити обтяження речового права, внесеного до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 6947957, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року                            у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус ХМНО Широкова В. А., ПАТ «Акцент-Банк», відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року про відмову                      у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з посиланням на неукладеність кредитного договору не створює преюдиції у цій справі, оскільки на час ухвалення вказаного рішення АТ КБ «ПриватБанк» передало своє право вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором від 04 квітня 2008 року АТ «Акцент-Банк», яке не було залучено до участі у справі. Тому позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки квартири суд визнав необґрунтованими та з цих підстав відмовив у позові, не застосовуючи строки позовної давності.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22                    «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» визначено підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 08 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року скасовано.
Визнано недійсним договір іпотеки квартири від 04 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А. № 1227, реєстраційний номер обтяження у Державному реєстрі іпотек 6950701.
Припинено обтяження речового права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ,                                  що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , накладені 04 квітня 2008 року приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А., внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 6947957) та до Державного реєстру іпотек (реєстраційний номер обтяження 6950701), шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у сумі 2 101,20 грн.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції врахував, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова                   від 09 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили, у справі № 645/1348/15-ц встановлено, що кредитний договір від 04 квітня 2008 року № НАЕ2GК01270154                       є неукладеним, тому таке зобов`язання не може забезпечуватись дійсним договором іпотеки.
Суд першої інстанції не врахував викладені обставини та помилково тлумачив         статтю 82 ЦПК України щодо преюдиції судового рішення, ухваленого в іншій справі, пославшись на незалучення до участі у тій справі АТ «Акцент-Банк». При цьому апеляційний суд звернув увагу, що у справі № 645/1348/15-ц, в якій рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року відмовлено                 у стягненні із боржника ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості у зв`язку з неукладеністю кредитного договору від 04 квітня               2008 року, АТ КБ «ПриватБанк» заявило позов у лютому 2015 року, тоді як згідно з договором факторингу від 15 вересня 2008 року право вимоги за вказаним договором передано АТ «Акцент-Банк».
 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір іпотеки суперечить вимогам цивільного законодавства щодо застави майна та частини четвертої статі 3 Закону України «Про іпотеку» та відповідно до вимог частини першої статті 203, частин першої, третьої статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.
 
Недійсність оспорюваного договору іпотеки квартири є безумовною підставою для припинення іпотеки в цілому та припинення обтяжень речового права, внесених до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек.
 
Суд не вбачав підстав для застосування строку позовної давності, про які заявлено АТ «Акцент-Банк», оскільки про неукладеність кредитного договору,                                             на забезпечення якого позивач передала в іпотеку квартиру, вона дізналася після ухвалення судового рішення 09 жовтня 2019 року, а тому строк позовної давності нею не пропущений.
 
Короткий зміст касаційної скарги
 
У липні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подано до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 08 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судове рішення апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
17 липня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження               у справі, витребувано її матеріали із Фрунзенського районного суду м. Харкова, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
11 січня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду                      у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) та у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 589/3937/17 (провадження № 61-11921св18).
 
Суд не дослідив зібрані у справі докази, зокрема договір факторингу, укладений         19 серпня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Акцент-Банк», за умовами якого АТ КБ «ПриватБанк» відступило право вимоги за кредитним договором від 04 квітня 2008 року.
Оскільки банк не є іпотекодержателем, позивач пред`явила позов до неналежного відповідача.
 
Заявник стверджує, що рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова                     від 09 жовтня 2019 року у справі № 645/1348/15-ц не є преюдиційним, оскільки                                  АТ «Акцент-Банк» не було залучено до участі у цій справі.
 
Вважає, що позивач вдруге звернулася до суду з аналогічним позовом до банку                    про визнання недійсним договору іпотеки від 04 квітня 2008 року на підставі              статей 203, 215 ЦК України, який вирішено по суті у справі № 645/5756/16-ц. Тому суд мав відповідно до вимог частини другої статті 186 ЦПК України відмовити у відкритті провадження.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У серпні 2023 року АТ «Акцент-Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу з порушенням строків, визначених статтею 395 ЦПК України, тому цей відзив  не приймається до уваги судом касаційної інстанції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження                 № 14-36цс21)).
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
04 квітня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 (позичальником) укладений кредитний договір № НАЕ2GК01270154, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 31 498,80 доларів США, із яких 25 000,00 доларів США - на придбання нерухомості, 6 496,80 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк з 04 квітня                        2008 року до 03 квітня 2023 року.
 
04 квітня 2008 року для забезпечення виконання зобов`язань позичальника      ОСОБА_3 за кредитним договором від 04 квітня 2008 року № НАЕ2GК01270154 між ОСОБА_1 (іпотекодавцем) та АТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержателем) укладений договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., зареєстрований                у реєстрі за № 1228. Предмет іпотеки - квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої станом на 12 травня 2020 року, у Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 04 квітня 2008 року приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А. зареєстровано обтяження іпотекою квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 04 квітня 2008 року та обтяження у вигляді заборони на вказане нерухоме майно. Іпотекодавець - ОСОБА_1 , іпотекодержатель - АТ КБ «ПриватБанк». 
 
Згідно з договором факторингу від 15 вересня 2008 року № 1, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» (фактор) і АТ «Акцент-Банк» (клієнт), фактор передав грошові кошти в сумі, визначеній у пункті 8 цього договору у розпорядження клієнта за плату, розмір якої встановлено пунктом 4 цього договору, а клієнт зобов`язується відступити факторові у повному обсязі права вимоги до боржників, що випливають з договорів, перелік яких визначено у додатку № 1 до цього договору.
 
Додатковою угодою від 01 жовтня 2008 року до договору факторингу від 15 вересня 2008 року № 1 сторони узгодили викласти вступну частину (преамбулу) договору в такій редакції: «ПриватБанк» - «Клієнт», ЗАТ «Акцент-Банк» - «Фактор». 
Згідно з пунктом 1 договору факторингу за цим договором клієнт здійснює відступлення право вимоги на отримання на свою користь від боржників платежів за кредитом, процентам, комісіям, винагородам, інших платежів, неустойки (штрафу, пені), які існують у клієнта відповідно до умов договорів на дату укладення цього договору згідно з розрахунком (додаток № 1 до цього договору). 
Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу (додаток № 1 до договору  від 15 вересня 2008 року № 1) переданий кредит від 04 квітня 2008 року № НАЕ2GК01270154, боржник - ОСОБА_3 .
 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року                       у справі № 645/1348/15-ц, яке набрало законної сили 18 листопада 2019 року, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2008 року № НАЕ2GК01270154 залишені без задоволення.
 
Відповідно до змісту мотивувальної частини вказаних судових рішень підставою для залишення без задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості судом зазначена обставина неукладеності спірного кредитного договору, що не містить істотних умов договору, які вимагаються законодавством. 
 
03 грудня 2020 року АТ «Акцент-Банк» (третя особа) у письмових поясненнях заявило клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності позивачем        (том 1, а.с. 133-136).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
 
У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1054 та статті 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
 
Згідно зі статтями 546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
 
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.
 
Суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог статей 81, 82, 89 ЦПК України, надав оцінку зібраним доказам, взяв до уваги, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили, у справі № 645/1348/15-ц встановлено, що кредитний договір від 04 квітня 2008 року № НАЕ2GК01270154 є неукладеним, дійшов обґрунтованого висновку про те, що таке зобов`язання не може забезпечуватись дійсним договором іпотеки.
 
Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним.
 
У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20 (провадження № 61-12159св21), з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16 (провадження № 14-88цс19), зроблено висновок, що записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Зняття обтяження з нерухомого майна здійснюється безпосередньо судом, який розглядає спір про припинення іпотеки, а не шляхом покладення відповідного зобов`язання на державного реєстратора.
 
Отже, похідна у цій справі вимога - припинення обтяження шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно правильно задоволена судом апеляційної інстанції, оскільки сприяє поновленню порушених прав позивача.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивач не подала до суду заяви про залучення до участі у справі належного відповідача - АТ «Акцент-Банк», колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
 
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи           (частина друга статті 48 ЦПК України).
Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
 
Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), на яку, як на підставу касаційного оскарження посилається банк.
 
Апеляційним судом установлено, що АТ КБ «ПриватБанк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, комісії та пені за порушення умов договору, звернувшись у лютому 2015 року до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 645/1348/15-ц). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили, позов банку у справі № 645/1348/15-ц залишено без задоволення.
Також матеріали справи свідчать про те, що позивачка ОСОБА_2 дійсно не заявляла суду клопотання про залучення до участі у цій справі як відповідача (співвідповідача) АТ «Акцент-Банк».
 
Повно та всебічно дослідивши всю сукупність обставин справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитор вчиняло дії, спрямовані на погашення ОСОБА_2 кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що належним відповідачем у справі є ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Посилання касаційної скарги на те, що рішення Фрунзенського районного суду               м. Харкова від 09 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили, у справі № 645/1348/15-ц, з якого встановлено, що кредитний договір від 04 квітня 2008 року, яким забезпечено оспорюваний договір, є неукладеним, у силу статті 82 ЦПК України не є преюдицією, колегія суддів спростовує з огляду на таке.
 
Статтею 82 ЦПК України визначено підстави для звільнення від доказування, зокрема у частині четвертій цієї статті вказано про те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При цьому суд касаційної інстанції зазначає, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином, преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування               у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення                  (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19 (провадження № 61-12022св22)).
 
Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), від 20 квітня 2022 року у справі 910/2615/18 (провадження № 12-75гс21)). 
 
Як зазначалося вище, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова                       від 09 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили, у справі № 645/1348/15-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором, встановлено, що кредитний договір від 04 квітня 2008 року                                               № НАЕ2GК01270154, боржник - ОСОБА_3 , є неукладеним у цілому, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції                        у справі № 645/1348/15-ц встановлено обставини, які належали до предмета доказування у цій справі, а саме обставин щодо невідповідності вимогам             частини першої статті 638 ЦК України кредитного договору від 04 квітня 2008 року.
 
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що зобов`язання за неукладеним кредитним договором не може забезпечуватися дійсним договором іпотеки.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач вдруге звернулася до суду з тотожним позовом до банку про визнання недійсним договору іпотеки від 04 квітня 2008 року на підставі статей 203, 215 ЦК України, а спір вирішено по суті у справі   № 645/5756/16-ц, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, колегія суддів спростовує з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
 
Закриття провадження (відмова у відкритті провадження) у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
 
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
 
При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону позивач просить про захист свого права.
 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2018 року у справі № 645/5756/16-ц, залишеним без змін  постановою Апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки, треті особи: приватний нотаріус ХМНО Широкова В. А., ОСОБА_3 , ПАТ «Акцент-Банк» (том 1, а. с. 76-87).
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений 04 квітня 2008 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк», як на підставу посилалась на положення статей 203, 215 ЦК України, Закон України «Про іпотеку» та на те, що вона особисто кредитний договір з відповідачем не укладала, кредитні кошти не отримувала; а також посилалась на обставини, встановлені у рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 червня 2015 року у справі                                   № 645/1870/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним пунктів кредитного договору.
 
Натомість у справі, яка є предметом касаційного перегляду, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір іпотеки, як на підставу своїх вимог посилалася на положення статей 203, 215 ЦК України, Закон України «Про іпотеку» та на обставини, встановлені у рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 жовтня                  2019 року у справі № 645/1348/15-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором.
 
Предмет позову у вказаних справах один - визнання недійсним договору іпотеки    від 04 квітня 2008 року. Однак, у справі, що переглядається, заявлена ще одна позовна вимога - про  припинення обтяжень речового права. 
 
Крім того, перевіривши підстави позовів та ті обставини, на які посилається позивачка, вказуючи на порушення свого права, колегія суддів не встановила їх тотожності, тобто одночасного збігу сторін, підстав та предмету спору, коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду,                             що не може бути підставою для застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України та закриття провадження у справі.
 
Що стосується підстави, з якої відкрито касаційне провадження у справі, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то її обґрунтування, наведене заявником у касаційній скарзі, не свідчить про помилковість застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, оскільки викладені в оскаржуваному судовому рішенні в цій справі висновки суду не суперечать правовим висновкам, викладеним у наведених у касаційній скарзі постанові Верховного Суду.
 
Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження. 
 
Верховний Суд звертає увагу на те, що апеляційний суд помилково надав оцінку заяві АТ «АкцентБанк» про застосування позовної давності, оскільки зазначене товариство є третьою особою у справі і в силу статті 267 ЦК України не має право на заявлення такого клопотання. 
Разом з тим, це не вплинуло на правильність вирішення спору, а в силу положень частини другої статті 410 ЦПК України,  не може бути скасоване правильне по суті               і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником                                у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального  і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 08 червня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                              І. Ю. Гулейков

 
                                                                                                       Б. І. Гулько

 
                                                                                                        Г. В. Коломієць

 
                                                                                                        Р. А. Лідовець