ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 січня 2024 року           справа №200/2162/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєв Е.Г., суддів Геращенка І.В.,  Гайдара А.В. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2023 р.  у справі  № 200/2162/23 (головуючий І інстанції Голубова Л.Б.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                            ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1  (далі – позивач, ОСОБА_1 ), звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області,  в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії №057050010855 від 01 травня 2023 року; зобов`язати призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до п. “а” ч.1 ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1- р/2020, з дня звернення за призначенням пенсії, тобто з 24 квітня 2023 року; стягнути сплаченої суми гонорару адвоката за надання правничої допомоги в розмірі 18000,00 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2023 року задоволено позовні вимоги, а саме суд: 
Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №057050010855 від 01 травня 2023 року про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_2 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до п. “а” ч.1 ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1- р/2020, з дня звернення за призначенням пенсії, тобто з 24 квітня 2023 року.
Стягнув з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (код ЄДРПОУ 14035769) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 876 (вісімсот сімдесят шість) гривень 18 копійок та витрат за надання правничої допомоги адвоката в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148 внесено зміни до Законів України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, відповідно до яких питання визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах також передано в сферу застосування лише Закону №1058.
Одночасно, Законом №2148 внесено зміни і до пункту 16 Прикінцевих положень Закону №1058, відповідно до яких положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» з цього часу застосовуються виключно в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Фактично Законом №2148 повністю передано в сферу дії Закону №1058 регулювання правовідносин щодо визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та одночасно припинено в цій частині застосування Закону №1788. Таким чином, висновки Позивачки щодо чинності станом на час вирішення цієї справи положень Закону №1788 в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та можливість застосування його під час вирішення спору видаються необгрунтованими.
Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, яке покладено в основу обґрунтувань позову, не відновлює дію Закону №1788 і не змінює правове регулювання спірних у цій справі правовідносин. Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 впливає на право призначення пенсії на пільгових умовах, яке виникло до 11.10.2017.
Тобто, досягти віку, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення», для призначення пільгової пенсії з урахуванням рішення Конституційного Суду України особі необхідно було до 11.10.2017.
Відповідно, умови призначення пільгової пенсії позивачу мають визначатися на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а не на підставі пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки позивачка не досягла віку 45 років до 11.10.2017 (дату набуття чинності внесенням змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
При винесенні рішення суд не врахував, що відмовляючи у призначенні Позивачці пенсії, Головне управління керувалося Законом №1058, в редакції Закону №2148, який є чинним і регулює спірні правовідносини, тому Головне управління не діяло всупереч закону.
Наведені положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції від 11.10.2017 та на сьогодні) та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148 від 03.10.2017 такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не визнавалися.
Таким чином, у Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області був відсутній вибір між більш чи менш сприятливим для позивачки законом, оскільки спірні правовідносини на час їх виникнення регулював один закон - Закон №1058.
Скаржник щодо чинності паспорта позивача зазначає, що до паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним. З огляду на зазначене паспорт позивача є недійсним, оскільки не відповідає вищезазначеним вимогам.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, скаржник зазначає, що  обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у цій справі не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому відсутні підстави для компенсації витрат позивача на правову допомогу.
Від позивача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. 
В обґрунтування зазначено, що на позивачку, при визначенні її права на пенсію за віком на пільгових умовах, розповсюджується дія як Закону № 1058-IV, так і Закону № 1788-ХІІ.
Норми Закону № 1058-IV та Закону № 1788-ХІІ, як було вказано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 року у зразковій справі № 360/3611/20, регулюють одне і те ж коло відносин та явно суперечать один одному, що порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.
У постанові від 19.02.2020 року у справі № 520/15025/16-а Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, за яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Виходячи з цього, доводи апелянта стосовно того, що згідно з абзацом 2 пункту 16 розділу XV Закону № 1058-IV положення даного Закону мають пріоритет перед положеннями інших законів, які регулюють подібні правовідносини, у тому числі перед положеннями Закону № 1788-ХІІ.
Враховуючи наведене, в даному випадку підлягають застосуванню саме положення Закону №1788-ХІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року у справі № 1-5/2018(746/15), як більш сприятливі для позивачки з точки зору вимог до мінімального пенсійного віку.
Щодо недійсності паспорта громадянина України у формі книжечки, з огляду на не вклеєні фотокартки по досягненні 45-річного віку, позивач зазначає, що позивач має паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки ( НОМЕР_2 від 22 травня 2001). 45-річного віку позивач досягла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через військові події та окупацію міста Маріуполя Донецької області позивач через об`єктивні причини, не має змоги до сьогодення звернутись до органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, за отриманням послуги щодо вклеювання до паспорта нової фотокартки.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2022 р. № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» установлено, що паспорти громадян України у формі картки, строк дії яких закінчився за 30 днів до 24 лютого 2022 р. та після 24 лютого 2022 р., та паспорти громадянина України зразка 1994 року, до яких не вклеєно фотокартку особи у разі досягнення нею 25- чи 45-річного віку, строк вклеювання до яких настав за 30 днів до 24 лютого 2022 р. та після 24 лютого 2022 р., є документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України та підлягають обміну або вклеюванню нових фотокарток відповідно до досягнутого віку протягом 30 календарних днів з дня припинення чи скасування воєнного стану.
Отже, наразі паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки ( НОМЕР_2 від 22 травня 2001) може вважатись документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Обов`язок щодо звернення за вклеюванням нової фотокартки позивачем буде виконаний протягом 30 календарних днів з дня припинення чи скасування воєнного стану.
Щодо судових витрат позивач зазначає, що відповідачем не заявлялось в суді першої інстанції клопотання про зменшення судових витрат. У поданому суду 31.05.2023 року відзиві на позовну заяву лише зазначається, що з поданих позивачем документах жодним чином не обґрунтовано заявлену адвокатом вартість послуг з посиланням на первинні документи. Проте, позивачем до позовної зави долучено доказі в підтвердження понесених судових витрат. 
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
24.04.2023 року позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, надавши необхідні документи.
Рішенням відповідача №057050010855 від 01 травня 2023 року позивачеві відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з не досягненням необхідного віку – 50 років, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
В спірному рішенні зазначено, що вік позивача становить 46 років 10 місяців, страховий стаж ОСОБА_2 складає 34 років 06 місяців 07 днів, в тому числі, пільговий стаж за Списком № 1 – 08 років 09 місяців 17 днів, проте, позивач не досягла 50 років, що унеможливлює призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 1.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2  статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно  із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058) в редакції на час виникнення спірних правовідносин.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено  право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Частина 3 статті 4 Закону №  1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Положенням ч.1 ст. 9 Закону № 1058-IV (в редакції на час звернення з заявою про переведення на пенсію по інвалідності) передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок та з 01.01.2011 єдиний соціальний внесок.
Страховий стаж обчислюється відповідно до вимог Закону №1058 за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності (01.01.2004) цим Законом.
03 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", що доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 1 частини 2 статті 114 такого змісту:
«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах».
Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року.
До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).
Згідно з пунктом «а»  статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники,  зайняті  повний  робочий  день  на  підземних роботах, на роботах  з  особливо  шкідливими  і  особливо  важкими умовами  праці,  - за списком N 1 ( 36-2003-п ) виробництв, робіт, професій,  посад  і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при  стажі  роботи  не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;  жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. 
Працівникам, які мають  не  менше  половини  стажу  роботи  з особливо шкідливими і особливо важкими умовами  праці,  пенсії  на пільгових умовах призначаються із зменшенням  віку,  передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1  рік  за  кожний  повний  рік  такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам; 
Натомість згідно з пунктом «а»  статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній після внесення змін Законом України № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники,  зайняті  повний  робочий  день  на підземних роботах,  на  роботах  з  особливо  шкідливими  і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і  показників  (  36-2003-п  ), затверджуваним Кабінетом Міністрів України,  і  за  результатами  атестації  робочих  місць  -  після досягнення  50  років  і  при  стажі  роботи  не  менше 25 років у чоловіків,  з  них  не  менше 10 років на зазначених роботах, і не менше  20  років  у  жінок,  з  них  не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. 
До   досягнення  віку,  встановленого  абзацом  першим  цього пункту,  право  на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку:      45    років    -   по   31   березня   1970   року   включно;      45  років 6 місяців - з 1 квітня 1970 року по 30 вересня 1970 року;      46  років  -  з  1  жовтня 1970 року по 31 березня 1971 року;  46  років 6 місяців - з 1 квітня 1971 року по 30 вересня 1971 року;   47  років  -  з  1  жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року;  47  років 6 місяців - з 1 квітня 1972 року по 30 вересня 1972 року;  48  років  -  з  1  жовтня 1972 року по 31 березня 1973 року; 48  років 6 місяців - з 1 квітня 1973 року по 30 вересня 1973 року;  49  років  -  з  1  жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року;  49  років 6 місяців - з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року; 50  років  -  з  1  жовтня  1974 року по 31 грудня 1975 року. 
Працівникам,  які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і  особливо  важкими  умовами  праці, передбаченого абзацом першим цього  пункту,  але  мають  не  менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за   віком   на   пільгових  умовах  призначаються  із  зменшенням пенсійного  віку,  встановленого  абзацом  першим  частини  першої статті   26   Закону  України  "Про  загальнообов`язкове  державне пенсійне страхування":  чоловікам  -  на  1  рік  за  кожний повний рік такої роботи;  жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи. Зазначене  зменшення пенсійного віку жінкам застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «а»  статті 13 Закону № 1788-ХІІ  вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років та стаж.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020  (далі також Рішення № 1-р/2020 ) визнані такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), стаття  13, частина 2 статті  14, пункти «б»-«г» статті  54 Закону № 1788-XII  зі змінами, внесеними  Законом № 213-VIII  (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного  Рішення застосуванню підлягають стаття  13, частина друга статті  14, пункти «б» - «г» статті  54 Закону № 1788-XII у редакції до внесення змін  Законом № 213-VIII  для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме зокрема:
«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12  цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці – жінкам»
Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення  Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін  Законом № 213-VIII.
У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин  Закон № 1788-ХІІ  з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами  Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та  Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік для жінок у 45 років, тоді як другий - у 50 років, та загальний стаж.
Так, за позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 3 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20 за подібних правовідносин:
«Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод  від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі   № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV».
Правовідносини у цій справі цілком тотожні справі №360/3611/20.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 8 листопада 2021 року у справі №580/492/21 зазначив, що за загальним правилом, суд повинен тлумачити національне законодавство у соціальній сфері таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості і розумності та, відповідно, у спосіб, що є найбільш сприятливим для захисту прав та інтересів особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року, а не Закону №1058-ІV.
Суди встановили, що позивач має визначені пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ (з урахуванням Рішення № 1-р/2020) вік.
За такого правового регулювання та встановлених обставин, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20 відмова ГУ ПФУ в призначенні позивачу , яка на час звернення до відповідача досягла 45 років, за наявності необхідного стажу, пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням на недосягнення нею 50-річного пенсійного віку, визначеного пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-ІV, є протиправною.
Щодо посилання скаржника на недійсність паспорту громадянина України у формі книжечки, з огляду на не вклеєні фотокартки по досягненні 45-річного віку, суд зазначає наступне.
Позивач 45-річного віку досягла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2022 р. № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» установлено, що паспорти громадян України у формі картки, строк дії яких закінчився за 30 днів до 24 лютого 2022 р. та після 24 лютого 2022 р., та паспорти громадянина України зразка 1994 року, до яких не вклеєно фотокартку особи у разі досягнення нею 25- чи 45-річного віку, строк вклеювання до яких настав за 30 днів до 24 лютого 2022 р. та після 24 лютого 2022 р., є документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України та підлягають обміну або вклеюванню нових фотокарток відповідно до досягнутого віку протягом 30 календарних днів з дня припинення чи скасування воєнного стану.
Отже, паспорт позивача як  громадянина України у формі паспортної книжечки ( НОМЕР_2 від 22 травня 2001) вважається документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. 
Таким чином, у відповідача відсутні законодавчо передбачені підстави для відмови у призначенні пенсії з підстав не вклеєня фотокартки до паспорту громадянина України у формі книжечки.
Щодо стягнення судом першої інстанції судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Положення частин 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України , кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
На підтвердження складу та розміру витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.
Суд звертає увагу, що відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу (постанови Верховного Суду від 29.03.2018 р. у справі №907/357/16, від 18.12.2018 р. у справі №910/4881/18).
Також, суд зазначає витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Така позиція є усталеною і підтверджується постановами Верховного Суду, наприклад від 01.09.2021 у справі №178/1522/18, від 10.11.2021 у справі №329/766/18, від 23.12.2021 у справі № 923/560/17, від 28.09.2021 у справі №160/12268/19, від 04 грудня 2023 року справа №420/329/21.
Як вбачається зі змісту заяви позивач просив стягнути з відповідача суму витрат на правничу допомогу у сумі 18000 грн.
Проаналізувавши зроблений позивачем розрахунок, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача у сумі 4000 грн. 
У підтвердження судових витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції матеріали справи містять: договір про надання правової (правничої) допомоги від 25.03.2023 року, ордер від 20.03.2023 року, квитанція ПАТ ПУМБ від 20.03.2023 року на суму 18000,00 гривень.
Як зазначалось, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.
Аналогічний правовий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/350/18 (Провадження № 11-1465заі18). 
Суд зазначає, що відповідач не спростовував в суді першої інстанції надання правничої допомоги, при цьому, апеляційна скарга не містить вимоги щодо зменшення судових витрат, а відповідач фактично наполягає на відмові у стягненні судових витрат, що за наявністю наданої правничої допомоги не передбачено чинним процесуальним законодавством. 
Також, як вбачається з матеріалів справи , судом враховано зазначені апелянтом обставини.
Щодо посилання на відсутність належного документального підтвердження витрат на правову допомогу, суд зазначає, що законодавство вимагає документального підтвердження та доведення витрат, при цьому не встановлює вичерпного чи обов`язкового переліку документів які необхідні надати, вказаний доказ не є обов`язковим для підтвердження понесених судових витрат.
Вирішуючи спір щодо розміру витрат правничої допомоги, суд виходив з критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та на думку суду, дійшов до вірного висновку щодо зменшення їх розміру. Відповідач не довів не співмірність витрат заявлених до відшкодування, визначених судом першої інстанції, не надав будь-яких доказів того, що ціни на послуги адвоката є явно завищеними на ринку юридичних послуг.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сумарно відшкодуванню підлягає сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 9 000 грн, суд зазначає наступне. 
У підтвердження судових витрат на правничу допомогу позивачем надано зокрема: свідоцтво адвоката; договір про надання правової (правничої) допомоги; довідка про операцію № 021096400167 про сплату витрат на суму 9000 грн; ордер. 
Згідно додаткового договору від 28 серпня 2023 року до договору про надання правової (правничої) допомоги від 20 березня 2023 року довіритель доручив, а адвокат прийняв доручення щодо надання правничої допомоги в справі №200/2162/23 за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2023 р. у справі № 200/2162/23 (головуючий І інстанції Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дій. 
Згідно п. 2 Додаткового договору гонорар адвоката за правовий супровід справи в суді апеляційної інстанції, а також на стадії виконання судового рішення становить 9 000 (дев`ять тисяч п`ятсот) гривень. 
28 серпня 2023 року грошові кошти у розмірі 9000 гривень зараховано на банківський рахунок адвоката Звонарьова В.В. 
Дослідивши документи та враховуючи предмет спору суд дійшов висновку, що вартість послуг правового характеру у розмірі 9000 гривень, що заявлена до стягнення з відповідача, із врахуванням незначної складності справи, є завищеною як в частині часу їх виконання, так і в частині суми оплати за одну годину роботи, витрати не можна вважати такими, що є неминучими.
Враховуючи наведене, виходячи із конкретних обставин справи, суд вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, а також відповідає характеру спору, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 4000,00 гривень.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2023 р.  у справі  № 200/2162/23  - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2023 р.  у справі  № 200/2162/23 - залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області  (код ЄДРПОУ 14035769) судові витрати пов`язані з правничою допомогою в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 17 січня 2024  року.

Суддя-доповідач                                                                                Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                                   А.В. Гайдар 

                                                                                                            І.В. Геращенко