ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 761/13806/20
провадження № 61-10674св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року у складі судді Волошина О. А. та постнову Київського апеляційного суду від 01 червня 2023 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ПрАТ «НАЕК «Укренерго» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. 
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 2008 року вона працювала у ПрАТ «НАЕК «Укренерго» на різних посадах. З 23 вересня 2019 року вона обіймала посаду провідного інженера відділу адміністрування інвестиційної програми Департаменту будівництва Дирекції інвестицій ПрАТ «НАЕК «Укренерго».
Наказом від 17 квітня 2020 року № 430-к її звільнено з роботи 21 квітня 2020 року за угодою сторін, на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Посилаючись на те, що фактично її звільнення відбулося не за угодою сторін, а внаслідок конфліктної ситуації, яка склалася між нею та роботодавцем щодо погодження і надання їй відпустки в березні 2020 року, що змусило її скласти відповідну заяву про звільнення із займаної посади, за угодою сторін, з урахуванням заяв про збільшення та зменшення позовних вимог, позивачка просила: скасувати наказ від 17 квітня 2020 року № 430-к про її звільнення з роботи 21 квітня 2020 року за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України; поновити її на посаді провідного інженера відділу адміністрування інвестиційної програми Департаменту будівництва Дирекції інвестицій ПрАТ «НАЕК «Укренерго»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 квітня 2020 року (наступний день після звільнення) до 15 жовтня 2020 року у розмірі 186 621,72 грн; стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 12 000,00 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося з дотриманням норм трудового законодавства. Позивачка не довела належними та допустимими доказами відсутність у неї волевиявлення на звільнення, а також, що складання нею заяви про звільнення відбулося під тиском керівництва ПрАТ «НАЕК «Укренерго».
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
У липні 2023 року  ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2021  року та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 591/1375/19, від 04 листопада 2019 року у справі № 761/19141/16-ц, від 31 жовтня 2019 року у справі № 1340/6082/18 та постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Також заявниця посилається на порушення судами обох інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не дослідження зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги позивачки, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на її доводи про те, що волевиявлення стосовно звільнення з роботи не було вільним, а таке рішення приймалося під впливом психологічного тиску керівництва, зумовленого непогодженням надання їй щорічної відпустки. У зв`язку з чим вона зверталася із відповідною заявою від 12 березня 2020 року № Ф-34 до директора з управління персоналом, відповіді на яку не отримала.  
Суди дійшли помилкового висновку стосовного того, що позивачка та відповідач досягли згоди стосовно її звільнення. Зокрема не врахували, що 24 березня 2020 року вона відкликала свою заяву про звільнення, а відповідач згоду на звільнення надав лише 17 квітня 2020 року. У наказі про звільнення від 17 квітня 2020 року № 430-к вона зазначила, що не згодна зі звільненням. 
Суд першої, з чим помилково погодився апеляційний суд, не дослідив зібрані у справі докази, які достовірно підтверджують як складання нею заяви про звільнення під тиском з боку керівництва, так і згоди на звільнення. 
У вересні 2023 року до Верховного Суду від ПрАТ «НАЕК «Укренерго» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому відповідач просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Відзив мотивовано тим, що позивачка працювала у ПрАТ «НАЕК «Укренерго» на посаді провідного інженера відділу адміністрування інвестиційної програми Департаменту будівництва Дирекції інвестицій та 21 квітня 2020 року була звільнена із займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
У заяві про звільнення її на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, позивачка зазначила, що ця заява написана нею власноруч без примусу. Претензій майнового або іншого характеру до ПрАТ «НАЕК «Укренерго» вона не має.
Підтвердженням наявності взаємної домовленості позивачки та відповідача стосовно її звільнення є складена нею власноруч заява від 12 березня 2020 року та відповідна резолюція виконувача обов'язків голови правління ПрАТ «НАЕК «Укренерго» Кудрицького В. Д. від 13 березня 2020 року. 
У жовтні 2023 року до Верховного суду від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, у яких вона просила задовольнити її касаційну скаргу.   
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 18 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.  
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України; витребувано із Шевченківського районного суду міста Києва матеріали справи № 761/13806/20; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У серпні 2023 року матеріали справи № 761/13806/20 надійшли до Верховного Суду.  
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Суди попередніх інстанцій встановили, що з серпня 2008 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем. З 23 вересня 2019 року вона обіймала посаду провідного інженера відділу адміністрування інвестиційної програми Департаменту будівництва Дирекції інвестицій ПрАТ «НАЕК «Укренерго».
Наказом ПрАТ «НАЕК «Укренерго» від 12 березня 2020 року № 1091-к/в позивачці надано відпустку з 12 до 13 березня 2020 року включно.
12 березня 2020 року ОСОБА_1 поштовим зв`язком надіслала відповідачу заяву, у якій, з метою недопущення порушення посадовими особами відповідача трудового законодавства, просила директора з управління персоналом посприяти їй в отриманні щорічної відпустки з 16 березня 2020 року до 29 березня 2020 року.
12 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «НАЕК «Укренерго» із заявою про звільнення з роботи за угодою сторін 21 квітня 2020 року, яка була погоджена відповідачем.
Наказом ПрАТ «НАЕК «Укренерго» від 16 березня 2020 року № 1134/1-к/в ОСОБА_1 надано відпустку з 16 березня 2020 року до 29 березня 2020 року.
Наказом ПрАТ «НАЕК «Укренерго» від 19 березня 2020 року №1171-к/в ОСОБА_1 надано відпустку з 30 березня 2020 року до 08 квітня 2020 року.
Наказом ПрАТ «НАЕК «Укренерго» від 19 березня 2020 року №1172-к/в ОСОБА_1 надано відпустку з 09 квітня 2020 року до 18 квітня 2020 року.
24 березня 2020 року позивачка звернулася до відповідача із заявою, в якій просила відкликати її заяву про звільнення з роботи від 12 березня 2020 року у зв`язку з запровадженням жорстких карантинних заходів. 
31 березня 2020 року відповідач повідомив ОСОБА_1 (лист від 31 березня 2020 року № 01/12022), що відкликання її заяви про звільнення від 12 березня 2020 року неможливе, оскільки між позивачем, як працівником, та відповідачем, як роботодавцем, досягнуто згоди.
17 квітня 2020 року ПрАТ «НАЕК «Укренерго» повідомило ОСОБА_1 листом № 01/14192, що її заява від 15 квітня 2020 року про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 21 квітня 2020 року для догляду за дитиною на період карантину, буде задоволена і їй буде надана відпустка 21 квітня 2020 року, оскільки це її останній робочий день, згідно із її заявою про звільнення за угодою сторін. 
Наказом ПрАТ «НАЕК «Укренерго» від 17 квітня 2020 року №430-к ОСОБА_1 звільнено з роботи 21 квітня 2020 року за угодою сторін, на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
24 квітня 2020 року позивачка звернулася із заявою до керівника «ПрАТ «НАЕК «Укренерго»» щодо її незаконного звільнення. 
Правове обґрунтування 
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 43-1 КЗпП України, і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.
Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).
У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.
Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Положеннями КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняти відкликання працівником своєї заяви про звільнення, якщо була досягнута домовленість про звільнення за угодою сторін.
При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Про необхідність наявності взаємної згоди роботодавця і працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року в справі № 6-1269цс16, а також постанові Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі № 761/19141/16-ц, на які заявниця посилається у касаційній скарзі.  
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц), від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19, від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18. 
Установивши, що позивачка власноруч склала заяву від 12 березня 2020 року про її звільнення з роботи 21 квітня 2020 року за угодою сторін на підставі 
пункту 1 статті 36 КЗпП України, у якій зазначила, що її складено без примусу, претензій майнового або іншого характеру до ПрАТ «НАЕК «Укренерго» вона не має, а уповноважена особа ПрАТ «НАЕК «Укренерго» погодила таку заяву, проставивши на заяві відповідну резолюцію 13 березня 2020 року, згоди на анулювання заяви роботодавець не надав, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що сторони досягли домовленості про звільнення за угодою між роботодавцем і працівником, а отже звільнення позивачки з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.
Звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою від 24 березня 2020 року про відкликання заяви про звільнення від 12 березня 2020 року, не дає підстав для висновку про незаконність її звільнення, оскільки якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Нормами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін 
(див. висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 234/3268/19).
Взаємної згоди відповідача та позивачки щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України між сторонами досягнуто не було.
Необґрунтованими є також доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 31 жовтня 2019 року у справі № 1340/6082/18, від 25 січня 2021 року у справі № 591/1375/19.
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).
У постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 1340/6082/18 основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за угодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін). 
У постанові Верховного Суду від 25 січня 2021 року по справі № 591/1375/19 викладено висновок щодо застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України у подібних правовідносинах та зазначено, що незазначення у заяві конкретної дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін.
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що у заяві про звільнення за угодою сторін позивачка зазначила конкретну дату звільнення - 21 квітня 2020 року, яку відповідач погодив, що дає підстави для висновку про її свідоме волевиявлення щодо звільнення на підставі пункту 1 часини першої статті 36 КЗпП України. 
Аналізуючи наведене оскаржувані судові рішення не суперечать згаданим висновкам Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, а ухвалені за інших фактичних обставин встановлених судами у кожній справі. 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору, позивачка не надала належних і допустимих доказів вчинення стороною відповідача тиску на неї стосовно складення заяви про припинення трудових відносин, а тому дійшли правильного висновку про недоведеність позивачкою її тверджень про відсутність у неї вільного волевиявлення на звільнення за угодою сторін. 
Таким чином доводи касаційної скарги про те, судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України не знайшли свого підтвердження, оскільки фактично зводяться до незгоди заявниці зі встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та здійсненою ними оцінкою доказів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та дотриманням норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.  
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	   	
 	Р. А. Лідовець	
 	 	
 	Д. Д. Луспеник