ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року	Львів	Справа № 380/25730/23 пров. № А/857/1151/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Гулкевич І.З. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                              в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просила визнати протиправними дії ГУ ПФУ щодо незарахування до стажу державної служби періоду її роботи на посаді секретаря Ільницької сільської ради з 27.09.1987 по 18.03.1999, зобов`язати відповідача зарахувати до стажу державної служби вказаний період її роботи та здійснити перерахунок пенсії, як особі, яка станом на 01.05.2016 має не менше 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних посад державних службовців.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачка не зверталася до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії встановленої форми згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою Правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок №22-1), відтак, рішення про відмову не приймалось. Згідно записів №8-9 трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 була обрана на посаду секретаря Ільницької сільської ради. У трудову книжку іншим чорнилом внесено записи (без нумерації) про прийняття присяги державного службовця, встановлення рангу державного службовця, в записі №9 теж дописано чорнилом про присвоєння рангу державного службовця. В уточнюючій довідці №1105-01-17 від 22.06.2023, виданій Турківською міською радою, відсутня інформація про присвоєння рангу державного службовця. ГУ ПФУ проведено зустрічну перевірку факту роботи ОСОБА_1 на посаді секретаря Ільницької сільської ради у період з 27.09.1987 по 18.03.1999, прийняття присяги державного службовця та встановлення відповідного рангу. За результатами проведеної перевірки (акт №1300-6005-1/10210 від 16.08.2023) встановлено неможливість підтвердження факту роботи ОСОБА_1 на посаді секретаря Ільницької сільської ради через відсутність документів у правонаступника Турківської міської ради Турківського району Львівської області.
Позивачка не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 29.06.2023 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України “Про державну службу” №889-VIIІ від 10.12.2015 (далі - Закон №889).
Рішенням №134250009836 від 07.07.2023 ОСОБА_1 призначено пенсію за віком відповідно до Закону №889.
До стажу державної служби ОСОБА_1 зараховано період роботи на посадах державної служби в Кам`янко-Бузьків районній державній адміністрації (далі - РДА) з 08.11.2004 по 11.03.2021 та у Львівській РДА з 12.03.2021 по 28.06.2023, а всього 11 років 05 місяців 24 дні.
Пенсію розраховано від заробітної плати, вказаної у довідці про заробітну плату для призначення пенсії державного службовця відповідно до довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця виданої Львівською РДА №24/04-31/23 від 29.06.2023.
Для розрахунку пенсії не враховано довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менше 20 років стажу роботи на посадах віднесених до категорій посад державної служби, яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби №24/04-31/23 від 29.06.2023, видану Львівською РДА.
До стажу державної служби не зараховано період роботи ОСОБА_1 на посаді секретаря Ільницької сільської ради, оскільки згідно записів №8-9 трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 такі внесені іншим чорнилом. В уточнюючій довідці №1105-01-17 від 22.06.2023, виданій Турківською міською радою відсутня інформація про присвоєння рангу державного службовця.
ГУ ПФУ було проведено зустрічну перевірку факту роботи ОСОБА_1 на посаді секретаря Ільницької сільської ради з 27.09.1987 по 18.03.1999, прийняття присяги державного службовця та встановлення відповідного рангу. За результатами проведеної перевірки (акт №1300-6005-1/10210 від 16.08.2023) встановлено неможливість підтвердження факту роботи ОСОБА_1 на посаді секретаря Ільницької сільської ради через відсутність документів у правонаступника Турківської міської ради.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Запис про спірний період роботи у трудовій книжці позивачки не містять недопустимих (таких, що внесені в супереч Інструкції) перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, містять печатки та підписи посадових осіб, а натомість внесені у відповідності із встановленими правилами. Тому відсутні підстави для їх неврахування при визначенні періоду стажу позивачки. Той факт, що відповідач при проведенні перевірки не зміг підтвердити факт роботи ОСОБА_1 на посаді секретаря Ільницької сільської ради через відсутність документів у правонаступника, не може бути підставою для відмови у зарахуванні до стажу державної служби роботи позивачки на вищезазначеній посаді, за обставин, коли в трудовій книжці працівника зазначено періоди роботи. Суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не зарахував до стажу державної служби ОСОБА_1 період її роботи на посаді секретаря Ільницької сільської ради з 27.09.1987 по 18.03.1999.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України кожному громадянину гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058), право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За змістом ст.62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній визначені постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі - Порядок №637), відповідно до п.1 якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз приведених вище норм вказує на те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка, проте, у тому разі, коли у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п.3 Порядку №637.
Як видно з матеріалів справи, підставою для відмови у призначенні позивачці пенсії за віком стало не зарахування до її страхового стажу періоду роботи на посаді секретаря Ільницької сільської ради з 27.09.1987 по 18.03.1999, оскільки згідно записів №8-9 трудової книжки НОМЕР_1 , такі внесені іншим чорнилом та в уточнюючій довідці від 22.06.2023 №1105-01-17, виданій Турківською міською радою, відсутня інформація про присвоєння рангу державного службовця.
Згідно ст.62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та п.п.4 п.4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію : 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документів про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Відмовляючи у призначенні пенсії, пенсійний орган зазначив, що позивачці зараховано стаж роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців 11 років 05 місяців 24 дні, а саме період з 08.11.2004 по 11.03.2021 та з 12.03.2021 по 28.06.2023, та призначив пенсію за віком відповідно до Закону №889 з 29.06.2023.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 “Про трудові книжки працівників”, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Отже, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а відтак, не може впливати на її особисті права.
Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09.08.2019 по справі №654/890/17, від 21.02.2018 по справі №687/975/17, від 12.09.2022 по справі №569/16691/16-а.
Колегія суддів зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Відповідач не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.03.2018 по справі №754/14898/15-а.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що запис періоду роботи чорнилами різного кольору, на що посилається відповідач, не є тим недоліком, який може мати наслідком порушення конституційного права позивачки на пенсійне забезпечення.
Також твердження відповідача про відсутність інформації щодо присвоєння рангу державного службовця, спростовуються записами №8-9 трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 , оскільки такі містять інформацію про прийняття присяги (запис від 20.07.1994) та присвоєння рангу (запис від 25.07.1994).
Суд першої інстанції слушно зауважив, що не підтвердження пенсійним органом при проведенні перевірки факту роботи ОСОБА_1 на посаді секретаря Ільницької сільської ради за період з 27.09.1987 по 18.03.1999 через відсутність документів у правонаступника, не може бути підставою для відмови у зарахуванні до стажу державної служби періоди роботи позивачки на вищезазначеній посаді, за обставин, коли в трудовій книжці працівника зазначено періоди роботи.
Більше того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірні записи у трудовій книжці є недійсними та недостовірними.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач протиправно не зарахував до стажу державної служби ОСОБА_1 період її роботи на посаді секретаря Ільницької сільської ради з 27.09.1987 по 18.03.1999.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                              п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року по справі №380/25730/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук