Справа № 137/874/23
Провадження № 22-ц/801/191/2024
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року	Справа № 137/874/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Жуковим Володимиром Петровичем, на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2023 року, дата складення повного тексту рішення відповідає даті його постановлення,
в с т а н о в и в:
11 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, у якому висував вимогу стягнути з відповідача ОСОБА_2 4 278,79 доларів США та стягнути понесені судові витрати.
Позов мотивований тим, що 09 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики (розписку), згідно якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4 000 тис. доларів США, а позичальник ОСОБА_2 власноручно у розписці підтвердила отримання відповідних коштів строком на 1 рік, проте у встановлені розпискою строки кошти не були повернуті.
Відтак позивач просив стягнути суму боргу в розмірі 4 000 доларів США та в порядку статті 62 ЦК України 3 % річних, сума яких складає за період з 10.03.2021 року по 05.07.2023 року 278,79 доларів США.
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2023 року позов задоволено частково:
- Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 4 093,36 доларів США, з яких основна сума боргу 4 000 доларів США та 93,36 доларів США - 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України; 
- стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат зі сплати судового збору 1 564,32 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 4 000 доларів США, які підлягають стягненню з відповідача. Оскільки строк порушеного зобов`язання настав з 10.03.2021 року, а з 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, тому кількість прострочених днів становить 9 місяців 14 днів = 284 дні (4 000*3*284:365:100=93,36), а тому суд першої інстанції стягнув з відповідача 93,36 доларів США – 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦПК України.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника адвоката Жукова В. П. подала апеляційну скаргу в якій просить змінити рішення Літинського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2023 року та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 3 486 доларів США, з яких основна сума боргу 3 439 доларів США та 47 доларів США – 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не взяв до уваги твердження відповідача про те, що кошти згідно розписки від 09.03.2020 року відповідачкою були частково повернуті, а саме 4 000 грн, 6 000 грн., 3 000 грн., 2 000 грн. про, що свідчать записи, які знаходяться у позивача та згідно діючого на момент їх повернення курсу валют, нею було повернуто 561,26 доларів США.
ОСОБА_2 також не погоджується з розміром стягнутих судових витрат.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , впродовж встановленого апеляційним судом строку, не надходив.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.
По справі встановлено наступні обставини:
09 березня 2020 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 4 000 доларів США, про що свідчить написана нею власноруч розписка, в якій зазначено, що кошти вона бере для покриття банківського кредиту дітей, які купили квартиру, зобов`язується повернути борг не пізніше одного року, 09.03.2021 р., справжність підписів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на розписці посвідчена секретарем виконкому Дашковецької сільської ради Літинського району Вінницької області (а. с. 7).
Між сторонами виник спір з приводу повернення отриманих в позику грошових коштів та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Питання можливості підтвердження правовідносин позики письмовою розпискою неодноразово було предметом розгляду як Верховним Судом України, (зокрема в постановах від 18 вересня 2013 року, від 02 липня 2014 року, від 13 грудня 2017 року), так і Верховним Судом (зокрема в постановах від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц, від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц та ряді інших).
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки". Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Згідно розписки, оригінал якої міститься на а. с. 7, ОСОБА_2 позичила 4 000 доларів США у ОСОБА_1 та, зобов`язалась повернути борг не пізніше одного року, тобто 09.03.2021 року. Розписка датована 09.03.2020 року, підписана ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , підписи яких засвідчені секретарем виконкому Дашковецької сільської ради Літинського району Вінницької області. 
Сторонами визнається факт укладення договору позики та отримання відповідачем коштів.
Відтак висновок суду першої інстанції про доведеність існування між сторонами відносин, що випливають з договору позики, є вірним.
Відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що вона частково повернула позивачу кошти, проте суд першої інстанції це не врахував.
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).
У справі що розглядається встановлено, що на час пред`явлення позову та виникнення спору оригінал договору позики: розписка позичальниці про отримання суми позики, знаходився у позивача (позикодавця), що згідно з положеннями статті 545 ЦК України є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та доведеними, ґрунтуються на нормах матеріального права. Натомість відповідач ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів повернення спірних коштів за договором позики, а її твердження без письмових доказів не можуть слугувати доказом виконання зобов`язання.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції не вірно здійснив розрахунок 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. Оцінюючи вказаний аргумент, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У відповідності до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
В справі що розглядається суд першої інстанції правильно визначив, що 3% річних слід обраховувати за період з дня, коли настав обов`язок позичальника повернути борг (10.03.2021 року) та по 23.02.2022 року, оскільки з 24.02.2022 року в Україні запроваджено воєнний стан на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX.
Наводячи власний розрахунок 3 % річних, суд першої інстанції дійсно припустився помилки, так як за період з 10.03.2021 року по 23.02.2022 року кількість днів становить 351, а не 284, як вказав суд першої інстанції. Відтак невірним є і розрахунок, наведений в апеляційній скарзі, де за основу взята кількість днів 143.
Однак апеляційний суд зауважує, що оскільки позивач не оскаржив рішення суду та погодився з визначеним судом першої інстанції розміром 3 % річних, а відповідачка безпідставно та необґрунтовано вважає, що такий розмір має бути меншим, тому апеляційний суд приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін як в цій частині, так і в цілому.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін можливе, якщо суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи, апеляційний суд виснує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність існування між сторонами правовідносин, що випливають із договору позики, а оскільки боргова розписка знаходиться у позикодавця та підтверджує факт передачі коштів у борг, доказів на спростування протилежного відповідачем не надано, вірно стягнув з відповідача на користь позивача як суму позичених коштів в розмірі 4 000 доларів США, так і 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України за несвоєчасне повернення боргу за період з 10.03.2021 (з наступного дня, за яким зобов`язання мало бути виконаним) до 23.02.2022 року (до моменту введення в Україні воєнного стану). 
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 не спростовують ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому рішення Літинського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2023 року підлягає залишенню без змін, а подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.
З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір заборгованості становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (п. в ч.1 ст. 382 ЦПК України), слід зазначити наступне.
За подання апеляційної скарги відповідачем було сплачено 2 388,72 грн. судового збору (а.с. 102), проте оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, понесені нею судові витрати не підлягають стягненню з позивача. Матеріали справи не містять доказів понесення судових витрат позивачем в ході апеляційного розгляду.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Жуковим Володимиром Петровичем залишити без задоволення.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2023 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені ОСОБА_2 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за нею.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а – г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Головуюча                                                                                     Т. М. Шемета
Судді:                                                                О. Ю. Береговий
Т. Б. Сало