КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1598/2024
Справа № 753/23773/21
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
04 березня 2024 року                                                                 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданими представником ОСОБА_3 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року, ухвалені в складі судді Сирбул О.Ф. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Середа Вікторія Георгіївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У листопаді 2021 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із даним позовом, просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , серія та номер 1389, виданий 01 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Середою В.Г.
Позов мотивували тим, що є потерпілими в кримінальному провадженні № 12018100080010224 від 20 грудня 2018 року. 
В кінці листопада 2018 року ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_4 продала свою квартиру за адресою АДРЕСА_1 , з метою уникнення можливої конфіскації свого майна, а також звернення стягнення на це майно з боку кредиторів, що підтвердилося після отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Повідомляли про обставини кримінального провадження, а саме, що познайомилася з ОСОБА_4 приблизно в 2015 - 2016 році. В 2017 році ОСОБА_4 неодноразово зверталася до ОСОБА_1 з питанням, чи відомі їй люди, які бажають емігрувати до США та скористатись її послугами щодо організації поїздок. У червні-липні 2017 року ОСОБА_1 познайомила ОСОБА_4 з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які бажали перевезти своїх родичів до США, а згодом виїхати самі. ОСОБА_4 переконувала їх скористатися її послугами та запевняла у реальності цієї програми, а також у своїй допомозі у швидкому виконанні юридичних формальностей. 16 червня 2017 року ОСОБА_4 отримала особисто від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 27000 доларів США, про що склала розписку. Також відповідач склала розписки для ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , отримавши від них кошти. 28 вересня 2017 року ОСОБА_4 зателефонувала ОСОБА_1 на мобільний телефон та попросила терміново позичити гроші на будь-яку суму. У ОСОБА_1 були з собою кошти в сумі 1000 доларів США та 980 євро. ОСОБА_4 приїхала на зустріч до ОСОБА_1 і взяла ці кошти нібито в борг, який вона до цього часу так і не повернула. Таким чином, відповідач шляхом обману заволоділа чужим майном в особливо великих розмірах, чим вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України. 03 листопада 2021 року Святошинський районний суд м. Києва ухвалив вирок, яким визнав ОСОБА_4 винною та призначив покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Вказувала, що 01 листопада 2018 року ОСОБА_4 продала квартиру, а вже 20 грудня 2018 року було відкрите кримінальне провадження відносно неї, тобто відповідач розуміла про таку можливість та вирішила продати все належне їй майно з метою уникнення його арешту та подальшої конфіскації, що свідчить, що його правова мета була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і має бути визнаний недійсним.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року в позові відмовлено.
Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року з позивачів на користь відповідача ОСОБА_5 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35000 грн. з кожного.
 
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 , не погоджуючись із рішеннями суду першої інстанції, подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року та додаткове рішення від 28 липня 2023 року та задовольнити позов, а заяву ОСОБА_5 про стягнення витрат на правничу вимогу залишити без задоволення.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалися на те, що представником позивача було заявлено клопотання про допит свідків, в тому числі відповідача ОСОБА_5 щодо обставин укладення договору купівлі-продажу, які вказують на фраудаторність правочину, однак судом було відмовлено в задоволенні клопотання з невідомих позивачам мотивів. Показання свідків були ключовими для повного, об`єктивного та всебічного вирішення справи. Натомість суд, як підставу в задоволенні позову, зазначив недоведеність того факту, що учасники правочину не мали наміру створити наслідки правочину та діяли умисно. Відмовою в допиті свідків суд заблокував можливість довести даний факт. Крім того, представником позивача було подано до суду відповідь на відзив сторони відповідача, яку судом не прийнято з підстав пропуску строку, що також є незаконним.
Вказували, що судом визнано недоведеність недійсності договору, а також надано оцінку договору як такому, що відповідає встановленому порядку, залишивши поза увагою доводи представника позивачів про очевидні ознаки фраудаторності договору, на які вказують відкриті кримінальні провадження відносно ОСОБА_4 як контрагента договору, в тому числі визнання її винною та притягнення до кримінальної відповідальності за заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство). За наведених даних щодо обставин приховування майна, яке може бути предметом конфіскації, шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири, суд мав з`ясувати наміри обох сторін на укладення правочину шляхом їх допиту в якості свідків та витребування оригіналів документів, пов`язаних з укладенням договору.
Зазначали, що судом розглянуто справу за відсутності належним чином повідомлених позивачів та за наявності клопотання представника позивачів про відкладення розгляду справи.
Посилались на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі № 761/26618/15-ц, від 29 серпня 2018 року в справі № 522/15095/15-ц.
Зауважували, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що представник відповідача ОСОБА_5 - Музика Ю.Г. є тезкою і, можливо, перебуває в родинних стосунках з відповідачем і продавцем квартири ОСОБА_4 .
 
В частині додаткового рішення позивачі вважали його необґрунтованим з огляду на неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Вказували, що заявником не долучено весь обсяг первинних фінансово-бухгалтерських документів, які б підтверджували дійсність того, що замовнику було виставлено відповідний рахунок на їх оплату з реквізитами або підтвердження їх оплати. Не долучено документів на підтвердження того, що операція замовлення послуг проведена відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». Крім того, судом не враховано майновий стан сторони, з якої стягнуто витрати на правничу допомогу, а саме що обидва позивачі є інвалідами, їх єдиним доходом є пенсія по інвалідності, під час воєнного стану всі отримані від пенсії кошти витрачаються на забезпечення умов життєдіяльності, а також, що вони є потерпілими від злочину, скоєному ОСОБА_4 , якою не проведено жодної оплати на користь позивачів в рахунок відшкодування завданої шкоди, присуджена судом до стягнення сума є неспівмірною з фактичними затратами адвоката і невід`ємною для позивачів.
Крім того, справу було розглянуто за відсутності належним чином повідомлених позивачів.
Наводили зміст ст. 15, 133, 137, 141 ЦПК України, правові висновки Верховного Суду в постановах від 10 серпня 2023 року в справі № 444/1995/16, від 07 листопада 2019 року в справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19, додатковій постанові від 14 листопада 2018 року в справі № 753/15687/15, рішення ЄСПЛ в справі «Лавентс проти Латвії», «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України», положення Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».  
 
Від відповідача ОСОБА_5 в особі представника Музики Ю.Г. надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких відповідач просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вказуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд повно з`ясував всі фактичні обставини справи, дослідив та надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, сприяв повному, об`єктивному та неупередженому їх розгляду, а тому зазначене судове рішення відповідає фактичним обставинам справи, є законним і обґрунтованим, таким, що захищає права і охоронювані законом інтереси ОСОБА_5 .
Наводила власні спростування проти доводів апеляційної скарги, зокрема щодо твердження позивачів про порушення судом процесуальних норм під час розгляду справи при вирішенні клопотань про допит свідків та відхилення відповіді на відзив в зв`язку з пропуском строку, щодо розгляду справи за відсутності належним чином повідомлених позивачів та за наявності клопотання представника позивачів про відкладення розгляду справи, щодо неправильності визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин та неправильного застосування норм матеріального права.
Наголошувала, що недійсність та фраудаторність правочину не була доведена позивачами належними доказами, а єдиний аргумент - кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 , який був спростований доказами, наданими ОСОБА_5 , які суд першої інстанції врахував під час ухвалення рішення.
Зазначала, що на момент вчинення правочину та придбання нею квартири на майні не було жодних обтяжень, не існувало жодних спорів в судах щодо стягнення з продавця грошових коштів, не було жодних кримінальних проваджень тощо, що виключає обізнаність ОСОБА_5 про існування боргових зобов`язань ОСОБА_4 .
Зауважувала, що ймовірний борг позивача 27000 доларів США неспівмірні з ціною квартири, яку придбала ОСОБА_5 , крім того, позивачі подали в межах кримінального провадження цивільні позови про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості, які були задоволені під час розгляду кримінальної справи, тобто позивачі скористалися своїм правом на захист та задовольнили свої вимоги щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_4 .
Пояснювала, що представник Музика Ю.Г. не перебуває в родинних відносинах з ОСОБА_4 і це є звичайним збігом обставин.
Повідомляла про орієнтовний розмір судових витрат під час розгляду справи в апеляційній інстанції 200000 грн.
В частині оскарження додаткового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року наводила власні спростування доводів апеляційної скарги щодо надання повного пакету документів на підтвердження понесених судових витрат, їх співмірності зі складністю справи та значенням її розгляду для ОСОБА_5 , часом, витраченим адвокатами та обсягом наданих ними послуг.
Вказувала, що представник позивачів систематично затягував розгляд справи, подаючи заяви про відкладення судових засідань, без надання доказів поважності причин пропуску тощо, заявляючи необґрунтоване та безпідставне клопотання про відвід судді, а також що позивачами подано завідомо безпідставний позов, зловживаючи своїми правами, на що вказує неспівмірність суми боргу та вартість квартири, а також тим, що позивачі не зверталися в строк до ОСОБА_4 , очікуючи, коли вона здійснить продаж квартири іншій особі, а також задоволення їх вимог про стягнення коштів за цивільними позовами в кримінальному провадженні.
 
Від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення Дарницького суду м. Києва від 14 липня 2023 року, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням всіх обставин справи, наданням належної оцінки всім доказам.
Вважала, що недійсність та фраудаторність правочину не була доведена позивачами жодними доказами, а саме: вони з ОСОБА_5 не були знайомі, не перебували в родинних чи інших близьких відносинах до укладення договору купівлі-продажу; відповідач ОСОБА_5 знайшла квартиру за оголошенням; ОСОБА_5 після першого перегляду квартири залишила їй завдаток в розмірі 1000 доларів США, про що ОСОБА_4 було складено розписку; з урахуванням вимог ст. 1087 ЦК України та ч. 2 п. 7 постанови Правління НБУ № 148 від 29 грудня 2017 року гроші за квартиру були повністю перераховані з рахунку ОСОБА_5 на рахунок ОСОБА_4 , ціна вказана в договорі купівлі-продажу та відповідала ринковій вартості на момент продажу.
Звертала увагу, що з 04 квітня 2017 року на квартиру було накладено обтяження (квартира була передана в іпотеку, індексний № 34617860).
Вказувала, що Верховний Суд у своїх правових висновках зазначає, що обізнаність особи про стягнення з неї заборгованості (збитків, шкоди), тобто існування майнового спору, на момент вчинення правочину щодо відчуження майна, може свідчити про наявність умислу при укладенні безоплатного договору (договору дарування) на приховування майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів (постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року в справі № 727/2525/20, від 11 листопада 2020 року в справі № 619/82/19, від 28 квітня 2021 року в справі № 236/16179/18, від 14 січня 2020 року в справі № 489/5148/18, від 29 вересня 2021 року в справі № 456/604/17).
Зазначала, що на момент вчинення правочину не було жодних обтяжень, не існувало жодних спорів судах щодо стягнення з неї як продавця, грошових коштів, не було жодних кримінальних проваджень тощо. Отже, на момент вчинення правочину жодних перепон та заборон для відчуження квартири не було, а тому твердження позивачів про те, що правочин є фіктивним та фраудаторним, є такими, що не відповідають дійсності.
Вказувала, що кримінальне провадження щодо неї було відкрите через півтора місяці після продажу квартири, про що вона навіть не була обізнана, і дізналася про відкриття кримінального провадження через півроку при затриманні. Крім того, позивачі подали в межах кримінального провадження цивільні позови про стягнення з продавця заборгованості, скористалися своїм правом на захист та задоволення своїх вимог щодо стягнення заборгованості з неї, продавця квартири.
Наголошувала, що адвокат Музика Ю.Г. не є її родичкою, це є звичайним збігом обставин.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в позові, суд першої інстанції виходив із недоведеності позову, вказавши, що позивачі не надали суду доказів, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно з метою ухилення від виконання зобов`язань за правочином. Судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів перевірено дотримання вимог закону та встановлено, що зміст та форма договору купівлі-продажу квартири відповідали зазначеним вимогам цивільного законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_4 була власником квартири за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23 липня 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі наказу від 16 липня 2008 року № 1212-С/КІ. 04 квітня 2017 року зареєстровано обтяження на квартиру за вказаною квартирою на підставі договору іпотеки та договору про відступлення прав за договором іпотеки, особа, в інтересах якої встановлено обтяження: ОСОБА_13 (а. с. 59 - 61 т. 1).
 
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 01 листопада 2018 року, укладеного ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_14 (покупець), продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 . Ціна продажу квартири визначається сторонами у розмірі суми у гривнях 1 862 872,61 грн., що є еквівалентом 66250 доларів США, згідно з курсом НБУ на день підписання цього договору. Сторони стверджують, що розрахунок провели до підписання цього договору, вимоги ст. 1087 ЦК України та Постанови Правління НБУ № 148 від 29 грудня 2017 року ними були виконані. Пунктом 8 договору сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, таким чином він не несе характеру фіктивного, удаваного та не є зловмисним (а. с. 134 - 135, 182 - 185 т. 1).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 01 листопада 2018 року державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Середою В.Г. прийнято рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія і номер 1389, виданий 01 листопада 2018 року, видавник Середа В.Г. , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (а. с. 17 - 20 т. 1).
Приватним нотаріусом на виконання вимог Закону України «Про нотаріат» було встановлено осіб, а також перевірено відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту квартири.
На а. с. 191 т. 1 знаходиться копія платіжного доручення № 1 від 01 листопада 2018 року, яким ОСОБА_5 перераховано кошти в розмірі 1 862 872,62 грн. за купівлю квартири за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 
02 грудня 2018 року ОСОБА_14 та ОСОБА_4 склали акт приймання-передачі, згідно якого продавець передає, а покупець приймає у володіння житлове приміщення (квартиру) за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 193 т. 1).
Місце проживання відповідача ОСОБА_14 зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 з 07 грудня 2018 року (а. с. 154 т. 1).
ОСОБА_14 було укладено договори з постачальниками комунальних послуг та сплачуються платежі за їх надання (а. с. 192 - 233 т. 1).
 
Судом також встановлено, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року в справі № 759/12855/19, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року, ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України та призначено їй остаточне покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна. Цивільні позови, заявлені потерпілими ОСОБА_2 про стягнення з обвинуваченої майнової шкоди у розмірі 23100 доларів США (що по курсу НБУ становить 670795 грн.) та 32000 грн., а разом 702795 грн., ОСОБА_1 майнової шкоди у розмірі 1000 доларів США, 980 євро (що по курсу НБУ відповідно становить 26470 грн. та 30458 грн., а разом 56928 грн.) визнано такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки злочинними діями обвинуваченої ОСОБА_4 потерпілим було завдано матеріальну шкоду на вищезазначену суму (а. с. 21 - 28 т. 1).
В подальшому 06 грудня 2923 року постановою Верховного суду ухвалу Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року відносно ОСОБА_4 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 
На а. с. 29 т. 1 знаходиться копія розписки, складеної ОСОБА_4 16 червня 2017 року в тому, що вона взяла у ОСОБА_2 суму в борг в розмірі 27000 доларів США, які зобов`язалася повернути в повному обсязі до 16 серпня 2017 року.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, у судовому засіданні судом першої інстанції було допитано свідка, ОСОБА_16 , яка працює ріелтором та здійснювала продаж квартири АДРЕСА_2 . Свідок повідомила суду наступні обставини: знайома з батьками ОСОБА_4 більше 30 років та допомагала ОСОБА_4 продати вказану квартиру, повідомила, що до продажу квартири не була знайома з ОСОБА_5 .
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
У справі, що переглядається, звертаючись із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилалися на те, що є потерпілими в кримінальному провадженні № 12018100080010224 від 20 грудня 2018 року. У червні-вересні 2017 року відповідач шляхом обману заволоділа їх майном (27000 доларів США, належні ОСОБА_2 , 1000 доларів США та 980 євро, належні ОСОБА_1 ), чим вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України. Позивачі стверджували, що продаж квартири відбувся за один місяць до порушення кримінального провадження саме з метою уникнення відповідальності ОСОБА_4 від арешту та конфіскації майна за вироком суду, яка розуміла можливість таких наслідків своїх дій.
 
Заперечуючи проти аргументів позивачів, відповідач ОСОБА_4 посилалася на те, що в 2006 році інвестувала грошові кошти в будівництво квартири по АДРЕСА_3 , отримавши документи на право власності в 2017 році, вона оформила іпотеку під заставу належної їй квартири. В 2018 році нею прийнято рішення про продаж квартири з метою погашення боргів, пов`язаних з іпотекою та інших, в зв`язку з чим вона звернулася до брокера, яка професійно надавала послуги в сфері нерухомості, яка займалася пошуками покупців на квартиру. В кінці жовтня 2018 року брокер повідомила, що є особа, яка після перегляду квартири має бажання її придбати. Вони зустрілися з ОСОБА_5 , попередньо домовилися про продаж квартири, остання залишила їй завдаток. З даною особою вона не була знайома, в родинних відносинах не перебуває, не має спільних друзів чи знайомих. 01 листопада 2018 року вони уклали договір купівлі-продажу квартири, всі умови якого було ними виконано. Сторони договору вчинили необхідні дії, спрямовані на досягнення правових наслідків, які обумовлені договором купівлі-продажу квартири. Вказувала, що взагалі не підозрювала, що буде відкрито кримінальне провадження щодо неї, оскільки вона не вчиняла злочину, а виступала посередником під час підготовки пакету документів для отримання візи та відправки людей до США. Отримані грошові кошти від осіб, які мали намір переїхати на постійне місце проживання в США, вона передавала ОСОБА_17 , який скористався її довірою і від дій якого вона також є потерпілою. Вирок суду не набрав законної сили і оскаржується нею в апеляційному суді.
 
Заперечуючи проти аргументів позивачів, відповідач ОСОБА_5 посилалася на те, що не була знайома з продавцем ОСОБА_4 , вони не перебували в родинних чи інших близьких відносинах, ОСОБА_5 знайшла квартиру за оголошенням, готувалася до укладення правочину, грошові кошти було перераховано з її рахунку на рахунок ОСОБА_4 , після придбання квартири ОСОБА_5 проживає в квартирі, зареєструвала своє місце проживання в ній, уклала всі договори щодо надання житлово-комунальних послуг, зареєструвалася в особистих кабінетах виробників комунальних послуг та систематично сплачує житлово-комунальні послуги, зробила ремонт. Реальність придбання квартири також підтверджується адміністративною справою № 640/10354/19. В момент надання позивачами коштів в позику продавцю на квартирі була іпотека (обтяження), і в пріоритеті були вимоги інших кредиторів, а не позивачів. Більше 1,5 років позивачі не вживали жодних заходів щодо захисту своїх прав, не зверталися з позовом до ОСОБА_4 , поки вона була власником квартири. На момент вчинення правочину на квартирі не було жодних обтяжень, не існувало жодних спорів в судах щодо стягнення з продавця грошових коштів, не було жодних кримінальних проваджень, а кримінальне провадження, на яке посилаються позивачі, було відкрите через місяць після продажу квартири. Сума боргу ОСОБА_4 перед позивачами не співмірна з ціною квартири. Крім того, подавши цивільні позови в рамках розгляду кримінального провадження, позивачі реалізували своє право на захист.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Таким чином, цивільно-правовий договір (в тому числі і договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних правовідносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили.
 
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , державну реєстрацію договору купівлі-продажу здійснив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Середа В.Г., зареєстровано в реєстрі за № 1389. За умовами п. 3 договору купівлі-продажу квартири, продаж зазначеної квартири вчинено за погоджену сторонами суму 1 862 872,62 грн.
 
Суд першої інстанції перевірив, що приватним нотаріусом на виконання вимог Закону України «Про нотаріат» було встановлено осіб, а також перевірено відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту квартири. Крім того, з тексту оспорюваного договору судом встановлено, що сторони договору, будучи попередньо ознайомленими нотаріусом з правовими наслідками зазначеного договору, усвідомлюючи природу цього правочину, та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, уклали цей договір, і що воля сторін оспорюваного договору була спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені цим укладеним договором.
 
Судом першої інстанції в результаті повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, зроблено правомірний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачами не доведено відсутність наміру учасників правочину створити правові наслідки, їх умисні дії, і що позивачі лише посилалися на вирок суду, в якому не зазначено обставин про укладення договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_5 .
 
Судом першої інстанції при розгляді даної справи належним чином враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
 
Суд першої інстанції також врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, згідно яких, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
 
Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. 
 
Крім того, в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 викладено правовий висновок, згідно якого, договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
 
У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
 
Разом із тим, апеляційний суд зауважує, що не будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, має ознаки фраудаторного правочину, і в даній справі таких ознак встановлено не було.
 
Відповідачем ОСОБА_5 до суду першої інстанції надано на підтвердження правомірності набуття нею у власність квартири за адресою АДРЕСА_1 копію власного паспорту з відміткою про реєстрацію за вказаною адресою з 07 грудня 2018 року, роздруківку листування в месенджері Viber щодо майбутнього придбання квартири, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обтяження на квартиру, копію довідки про відсутність заборгованості за житлово-комунальні послуги, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 143631180 від 01 листопада 2018 року, копію платіжного доручення № 1 від 01 листопада 2018 року про перерахування грошових коштів з рахунку ОСОБА_5 на рахунок ОСОБА_4 1 862 872,62 грн.; копії квитанцій від 01 листопада 2018 року про сплату податків за продаж квартири; копію акту приймання-передачу квартири від 02 грудня 2018 року, скріншоти з особистих кабінетів надавача житлово-комунальних послуг, копії договорів про надання житлово-комунальних послуг, укладених ОСОБА_5 , копії квитанцій на підтвердження факту проведення ремонту та придбання побутової техніки, фото квартири, копію рішення Окружного адміністративного суду м. Києва в справі № 640/10354/19 за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, яким встановлено, що позивач звільнена від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування як така, що придбала житло вперше (а. с. 154 - 247 т. 1,), і такі докази були належним чином враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення.  
Суд першої інстанції, не встановивши обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 01 листопада 2018 року, укладеного відповідачами ОСОБА_4 із ОСОБА_5 , як фраудаторний, дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про відсутність підстав для задоволення позову, як недоведеного та необґрунтованого. 
 
Апеляційний суд погоджується з даними висновками, враховуючи, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до укладення договору купівлі-продажу не були знайомі між собою, не перебували в родинних чи інших близьких відносинах, що підтверджується показаннями свідка - ріелтора ОСОБА_16 , допитаної судом першої інстанції, та не спростовано доводами апеляційної скарги.
Як було встановлено судом, ОСОБА_5 знайшла квартиру за оголошенням та готувалася до укладення правочину, про що суду було надано відповідні докази (роздруківки листування, копію розписки про отримання завдатку, інформація про ріелтора, фото квартири перед її придбання, акт прийому-передачі квартири).
ОСОБА_5 залишила завдаток в розмірі 1000 доларів США, про що ОСОБА_4 було складено розписку, копія якої надавалася до суду першої інстанції і що було підтверджено показаннями свідка в судовому засіданні.
Ціна квартири, погодженої відповідачами при її продажі, становила 1 862 872,62 грн., що на момент відчуження становило еквівалент 66250 доларів США, така ціна відповідала ринковій на момент придбання квартири.
З урахуванням вимог ст. 1087 ЦК України, якою встановлено вимоги до форми розрахунків за участю фізичних осіб, та ч. 2 п. 7 постанови Правління НБУ № 148 від 29 грудня 2017 року грошові кошти за квартиру були перераховані з рахунку ОСОБА_5 на рахунок ОСОБА_4 , на підтвердження даних обставин до суду першої інстанції було також надано відповідне платіжне доручення банку.
Крім того, після придбання квартири ОСОБА_5 проживає в придбаній нею квартирі, зареєструвала своє місце проживання в ній, уклала договори щодо надання житлово-комунальних послуг, зареєструвалася в особистих кабінетах постачальників житлово-комунальних послуг та здійснює оплату цих послуг, що підтверджується наданими до суду першої інстанції копіями паспорту ОСОБА_5 , договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, договору про надання послуг з розподілу та постачання електричної енергії, договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води населенню. 
Після придбання квартири ОСОБА_5 робила ремонт, про що нею подавалися квитанції до суду першої інстанції та актуальні фотографії квартири.
Крім того, ОСОБА_5 зверталася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Головного управління ПФУ в м. Києві про визнання протиправними дій щодо відмови в поверненні збору на обов`язкове державне пенсійне страхування під час купівлі квартири, справа № 640/10354/19.
 
Зазначені обставини виключають ознаки фіктивності, з огляду на те, що фіктивний правочин вчиняється сторонами формально та знаючи про те, що він не буде виконаний. В даному випадку квартира була реально передана відповідачу ОСОБА_5 , а продавець ОСОБА_4 отримала на свій розрахунковий рахунок кошти в повному обсязі. Докази, наявні в матеріалах справи, свідчать про те, що метою правочину була продаж та купівля квартири, при цьому жодного неправомірного умислу щодо фіктивності у сторін не було. При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині, тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Встановлені судом обставини підтверджують, що у сторін був намір створити правові наслідки, і укладання договору купівлі-продажу квартири відповідало їхній дійсній волі.
 
Верховним Судом в постановах від 08 липня 2020 року в справі № 522/3541/15-ц, від 17 листопада 2021 року в справі № 756/15374/17 викладено правові висновки, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
 
Разом із тим, позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин фіктивності та нереальності правочину. Окрім того, доказів на підтвердження відсутності у відповідача ОСОБА_4 іншого майна, на яке могло би бути звернено стягнення за борговими зобов`язаннями позивачів, позивачами також надано не було.
 
Апеляційний суд звертає увагу, що за змістом позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заявлено про існування двох боргів, а саме ОСОБА_1 зазначено, що вона позичила ОСОБА_4 1000 доларів США, разом із тим, будь-яких доказів на підтвердження цих обставин нею до суду першої інстанції надано не було. Позивач ОСОБА_2 зазначив про позику в розмірі 27000 доларів США, про що ним було надано розписку.
Згідно даної розписки, датою передачі коштів є 16 червня 2017 року, дата повернення коштів - до 16 серпня 2017 року, квартиру продано 01 листопада 2018 року, дата відкриття кримінального провадження № 12018100080010224 відносно ОСОБА_4 - 20 грудня 2018 року.
При цьому з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 червня 2018 року, наданого разом із позовом, вбачається, що на квартиру ще 04 квітня 2017 року було накладено обтяження, а саме квартира передана в іпотеку, тобто вже на момент передачі коштів в позику квартира перебувала під обтяженням, і за положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку» в пріоритеті були вимоги інших кредиторів - іпотекодержателів, а не позивачів. 
 
Апеляційний суд також враховує, що після строку погодженої в розписці дати повернення коштів позивачі не вживали передбачених законом способів захисту своїх прав шляхом подання позову до суду про стягнення заборгованості, заяв про накладення арешту на квартиру. 
 
В постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20, від 11 листопада 2020 року у справі № 619/82/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 236/16179/18, від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 29 вересня 2021 року в справі № 456/604/17 викладено правовий висновок, згідно якого, обізнаність особи про наявність позовних вимог про стягнення з неї заборгованості (збитків, шкоди), тобто існування майнового спору на момент вчинення правочину щодо відчуження майна, може свідчити про наявність умислу при укладенні безоплатного договору (договору дарування) на приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів.
 
Разом із тим, апеляційний суд приймає до уваги, що на момент вчинення правочину купівлі-продажу від 01 листопада 2018 року не існувало жодних спорів в судах щодо стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів, та не було жодних кримінальних проваджень, а кримінальне провадження № 12018100080010224, за змістом позову, відкрите лише 20 грудня 2018 року, тобто після продажу квартири, що виключає обізнаність відповідача ОСОБА_5 про існування боргових зобов`язань ОСОБА_4 .
 
Апеляційний суд звертає увагу, що розмір заявленого позивачем боргу ОСОБА_1 в розмірі 1000 доларів США та розмір боргу ОСОБА_2 згідно розписки в розмірі 27000 доларів США є неспівмірним з ціною квартири, яку придбала ОСОБА_5 за 66250 доларів США, і в якій нею в подальшому зроблено ремонт (поліпшення), що призвело до збільшення ціни квартири.
 
Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали в рамках кримінального провадження цивільні позови про стягнення з ОСОБА_4 матеріальної та моральної шкоди, які були частково задоволені під час розгляду кримінальної справи, тобто позивачі скористалися своїм правом на захист та задовольнили вимоги щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_4 .
 
Вищевикладені обставини підтверджують відсутність ознак фіктивності та фраудаторності в договорі купівлі-продажу від 01 листопада 2018 року, що було належним чином оцінено судом першої інстанції та враховано при розгляді справи.
 
Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що станом на час апеляційного перегляду ухвалу Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року, якою залишено без змін вирок Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року в справі № 759/12855/19,  скасовано постановою Верховного Суду з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, відтак, встановлені в ньому обставини не є преюдиційними під час розгляду даної справи.
 
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи представника позивачів про очевидні ознаки фраудаторності правочину, на які вказують відкриті кримінальні провадження відносно ОСОБА_4 як контрагента договору, в тому числі визнання її винною та притягнення до кримінальної відповідальності за заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство).
 
Доводи апеляційної скарги, що оспорюваний правочин про відчуження майна вчинено з метою його приховання ОСОБА_4 та всупереч її волевиявленню на дійсне відчуження майна, внаслідок чого з власності останньої незаконно та безпідставно вибуло нерухоме майно, не підтверджуються будь-якими доказами, є особистою помилковою оцінкою обставин справи позивачами та відхиляються апеляційним судом. 
 
Враховуючи вищевикладене, посилання позивачів в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі № 761/26618/15-ц, є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом.
 
Крім того, позовні вимоги не обґрунтовувалися наявністю будь-якої зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною та необхідністю визнання договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 232 ЦК України, в зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання позивачів в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі № 522/15095/15-ц щодо застосування ст. 232 ЦК України.
 
Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що за наведених обґрунтованих даних щодо обставин приховання майна, яке може бути предметом конфіскації, шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири, суд мав з`ясувати наміри обох сторін на укладення правочину шляхом їх допиту в якості свідків та витребування оригіналів документів, пов`язаних з укладенням договору, з огляду на те, що клопотання про витребування оригіналів доказів стороною позивача до суду першої інстанції не заявлялось. 
 
Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме безпідставної відмови в задоволенні клопотання про допит як свідків ОСОБА_14 та її представника Музики Ю.Г. щодо обставин продажу квартири. 
 
Судом першої інстанції в засіданні 30 листопада 2022 року було розглянуто клопотання представника позивача щодо допиту в якості свідка відповідача ОСОБА_14 та її представника Музики Ю.Г. та відмовлено в задоволенні даного клопотання з підстав його невідповідності ч. 2 ст. 91 ЦПК України.
Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 234 ЦПК України сторона може бути допитана як свідок лише за її згодою, і що в матеріалах справи відсутня така згода відповідача ОСОБА_14 .
В частині допиту як свідка представника відповідача клопотання позивачів також не могло бути задоволене, оскільки відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 70 ЦПК України не можуть бути допитані як свідки особи, які за законом зобов`язані зберігати в таємниці відомості, що були довірені їм у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги або послуг медіації під час проведення позасудового врегулювання спору, - про такі відомості.
Апеляційний суд враховує, що позивачі не були позбавлені можливості відповідно до положень ст. 93 ЦПК України поставити в першій заяві по суті справи, що ними подавалася до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи, однак вказаною можливістю не скористалися.
Крім того, в апеляційній скарзі позивачами клопотання про допит ОСОБА_14 не заявлялось. Таке клопотання було заявлено представником позивача під час розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції та відхилене судом із посиланням на приписи ст. 367 ЦПК України.
 
Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивачів, які не були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, та за наявності клопотання представника позивачів про відкладення розгляду справи, з огляду на положення п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, відповідно до якої якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Оскільки від представника позивачів ОСОБА_3 , який був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи під розписку, надійшло клопотання в день судового засідання 14 липня 2023 року про відкладення розгляду справи в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, не підтверджене будь-якими доказами, суд першої інстанції за наслідками обговорення вказаного клопотання в судовому засіданні, вислухавши думку учасників справи, відмовив у задоволенні цього клопотання.
 
Крім того, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про поновлення строку для подання відповіді на відзив, чим порушив право позивачів на доступ до правосуддя.
Відповідно до ч. 4 ст. 179 ЦПК України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Так, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року відкрито провадження в даній справі, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відповіді на відзив з дня отримання відзиву (а. с. 75 - 76 т. 1).
Відповідачем надано докази направлення копій відзиву на позов засобами поштового зв`язку 26 серпня 2022 року всім учасникам справи, зокрема позивачам та їх представнику ОСОБА_3 (а. с. 29 - 50 т. 2).
Разом із тим, у відповіді на відзив на позовну заяву, датованому 17 жовтня 2022 року, однак зареєстрованому судом 30 листопада 2022 року (а. с. 95 т. 2) представником позивача не порушене клопотання щодо продовження строку для подання відповіді на відзив і відсутнє обґрунтування поважності причин пропуску такого строку.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
 
Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в частині ухвалення додаткового рішення, в сукупності з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Судом першої інстанції встановлено, що 12 серпня 2022 року ОСОБА_5 та адвокатським бюро «Оксани Лепень» в особі керівника адвоката Лепень О.В. та адвокатом Музикою Ю.Г. укладено договір про надання правничої допомоги № 12/08/22. 
Представники відповідача ОСОБА_5. на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу надали копії договору про надання правничої допомоги № 12/08/22, додаткову угоду № 1 до договору від 12 серпня 2022 року, акт передачі-приймання наданих послуг від 17 липня 2023 року.
 
Досліджуючи надані представниками ОСОБА_5 докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що заявлений стороною відповідача розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним із складністю цієї справи, наданими адвокатами обсягом послуг у суді, затраченим ними часом на надання правничої допомоги, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, та що в зв`язку з наведеним з позивачів на користь відповідача ОСОБА_5 підлягає стягненню 70 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, по 35000 грн. з кожного позивача, частково задовольнивши заяву.
 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 ст. 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено, і аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом в постановах від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року в справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року в справі № 317/1209/19, від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19, від 03 лютого 2021 року в справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року в справі № 753/1203/18, тобто судова практика стосовно правомірності розподілу витрат на надану професійну правничу допомогу незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено або тільки має бути сплачено, є незмінною.
 
Відтак, твердження позивачів в апеляційній скарзі про те, що до суду повинні бути подані докази оплати понесених витрат, не відповідають чинному цивільно-процесуальному законодавству та актуальній судовій практиці та відхиляються апеляційним судом.
 
В результаті повної, об`єктивної та всебічної оцінки доказів понесення витрат відповідачем ОСОБА_5 на правничу допомогу та їх розміру, судом першої інстанції було частково задоволено заяву про ухвалення додаткового рішення, а саме стягнуто з кожного з позивачів по 35000 грн., що суд першої інстанції визнав співмірним із складністю цієї справи, наданими адвокатами обсягом послуг у суді, затраченим ним часом на надання правничої допомоги.
 
Доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції в наведеній частині не спростовані.
 
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував того, що обидва позивачі є потерпілими від майнового злочину, скоєного ОСОБА_4 , що підтверджується вироком Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2021 року, відхиляються апеляційним судом як неспроможні, з огляду на те, що вирок стосовно ОСОБА_4 не набрав законної сили та наразі переглядається апеляційним судом.
 
В зв`язку з вищевикладеним, апеляційним судом також не приймаються як безпідставні доводи апеляційної скарги, що відповідачем ОСОБА_4 не проведено жодної оплати на користь позивачів, як потерпілих від злочинів, в рахунок відшкодування завданої шкоди.
 
Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом було розглянуто заяву про ухвалення додаткового рішення за відсутності належним чином повідомлених відповідачів, чим порушено ч. 2 ст. 223 ЦПК України.
 
Апеляційний суд враховує, що ст. 223 ЦПК України, на яку посилалися відповідачі в апеляційній скарзі, в даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки в даному випадку мала бути застосована ч. 4 ст. 270 ЦПК України, згідно якої, неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.
 
Позивачі були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, враховуючи, що судом першої інстанції було направлено на їх адреси судові повістки-повідомлення, копії яких знаходяться в матеріалах справи, та оскільки позивачі скористалися правом подати заперечення на заяву про відшкодування судових витрат та професійну правничу допомогу, в якій виклали свої доводи та міркування, в повному обсязі реалізувавши свої процесуальні права, аргументи заперечення було враховано судом першої інстанції та зменшено розмір витрат на правничу допомогу, при цьому в даному запереченні позивачі не просили розглядати заяву про ухвалення додаткового рішення з обов`язковою їх участю (а. с. 221 - 235 т. 2).
 
В апеляційній скарзі на додаткове рішення  суду першої інстанції позивачами не спростовано висновки суду першої інстанції про обґрунтованість розміру витрат на професійну правничу допомогу та відповідність таких витрат критерію розумної необхідності, оскільки самі лише посилання на правові висновки Верховного Суду та положення ЦПК України в апеляційній скарзі на додаткове рішення вказаних обставин не доводять, і в апеляційній скарзі не зазначено, всупереч п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, в чому полягає, на думку позивачів, незаконність і (або) необґрунтованість рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).
 
Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду, а зводяться до незгоди з правильними висновками рішення суду першої інстанції та переоцінки доказів, яким було надано належну оцінку судом першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідають обставинам справи, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційних скаргах.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подані представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
            
Повний текст постанови складено 07 березня 2024 року.

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.