Дата документу 13.03.2024 Справа № 334/2582/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2582/23 Головуючий у 1-й інстанції: Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/674/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Онищенка Е.А.
при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, визнання протиправним та скасування зняття з реєстрації місця проживання,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, визнання протиправним та скасування зняття з реєстрації місця проживання.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 , подружжя мають дитину – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
29.05.2008 року ОСОБА_5 було укладено договір купівлі – продажу, на підставі якого він придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 300 700,00 грн. Частину цієї суми складали особисті кошти покупця в розмірі 179 450,00 грн., а сума у розмірі 121 250,00 грн. – кредитні кошти.
З метою придбання вказаного житла ОСОБА_5 уклав з ПАТ «УкрСиббанк» договір споживчого кредиту №11352979000 від 29.05.2008 року, за умовами якого отримав кредит у сумі 25 000,00 доларів США, що в еквіваленті на момент отримання кредиту складало 121 250,00 грн.
Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитом договором від 29.05.2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №11352979000/3, за умовами якого предметом іпотеки є квартира адресою: АДРЕСА_1 .
Вказана квартира була придбана ОСОБА_5 для проживання своєї сім`ї.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2016 року у справі №334/485/16-ц за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 , з останнього на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором.
13.05.2016 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя у вказаній цивільній справі було видано виконавчий лист №334/485/16ц, який перебуває на примусовому виконанні у Дніпровському відділі Державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
16.01.2020 року Дніпровським відділом державної виконавчої служби у м. Запоріжжя були проведені електронні торги з реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами торгів вказана квартира була продана ОСОБА_3 за суму в розмірі 415 431,00 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2022 року по справі №334/3279/20 було відмовлено ОСОБА_3 у визнанні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірною квартирою (рішення набрало законної сили 21.12.2022 року). Вказаним рішенням встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є фактично позбавлення її права на житло, тобто виселенням її без надання іншого жилого приміщення. Спірна квартира придбана частково за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення, тому виселення з такої квартири без надання іншого житлового приміщення відповідачі не підлягають.
У вказаному рішенні суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_2 в силу положень ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» не можуть бути виселені зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, оскільки спірна квартира, яка була предметом іпотеки, була придбана лише частково за кредитні кошти. Таким чином, судами у вказаній справі фактично було підтверджено право ОСОБА_1 та її малолітнього сина щодо користування спірною квартирою, та, відповідно, відсутність підстав для позбавлення їх такого права.
Враховуючи, що у справі № 334/3279/20 розглядався спір, пов`язаний з правом користування квартирою між тими самими сторонами, відповідно встановлені у вказаній справі обставини не підлягають повторному доказуванню при розгляді іншої справи, оскільки мають преюдиційний характер.
Не зважаючи на вказане рішення суду, 06.02.2023 року ОСОБА_3 подав до відділу реєстрації фізичних осіб по Дніпровському району Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради заяви про зняття позивачів з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири.
На підставі поданих документів Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 06.02.2023 року позивачів було знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Після цього, 24.02.2023 року ОСОБА_3 було подано до суду позов про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення власника житла та осіб, які незаконно займають житлове приміщення, в якому він просить виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.
Право позивачів щодо користування спірною квартирою набуте у законний спосіб, на момент подання цього позову не є припиненим та відповідно підлягає захисту у визначений спосіб у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.
Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в України» набрав чинності 01.12.2021 року. Відповідно до ч. 2 ст. 1 вказаного закону дія цього закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування ним. Отже, реєстрація або зняття з реєстрації місця проживання (перебування) носить інформаційний характер та не є правовстановлюючим фактом, пов`язаним із правами на житлове приміщення.
Виходячи з положень Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), для зняття з реєстрації місця проживання осіб за заявою власника житла не вимагається подання документів, які б свідчили про припинення (втрату, позбавлення) права користування житлом такими зареєстрованими особами.
Таким чином, ОСОБА_3 скористався відсутністю вимог щодо надання документів, які б свідчили про припинення (втрату, позбавлення) позивачів права користування спірною квартирою. При цьому ОСОБА_3 було достовірно відомо рішення суду, яким фактично підтверджено право позивачів щодо користування квартирою та відмовлено у визнанні такими, що втратили таке право.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , просила суд: визнати за нею та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування квартирою АДРЕСА_2 ; визнати протиправною та скасувати зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2023 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено ОСОБА_4 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, визнання протиправним та скасування зняття з реєстрації місця проживання відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що за результатами розгляду справи №334/3279/20 рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації відмовлено. Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 грудня 2022 року вказане рішення залишено без змін. Отже, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 та її дитини такими, що втратили право користування спірною квартирою, судами було встановлено наявність такого права користування, його дійсність станом на момент ухвалення рішення суду, та відсутність підстав для припинення такого права станом на момент ухвалення рішення.
В період до моменту виселення особи з наданням іншого житлового приміщення особа залишається проживати у житловому приміщенні, і за положеннями ст. 109 ЖК України за такою особою до певного моменту зберігається право користування житловим приміщенням. При цьому, навіть у разі зміни власника житла передбачена ст. 109 ЖК України гарантія зберігається.
Сім`я ОСОБА_5 заселилась та проживала у спірній квартирі на законних підставах, оскільки право користування спірною квартирою було набуто ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу.
Також ОСОБА_1 не згодна з висновками суду щодо незаконності реєстрації місця проживання її та сина у спірній квартирі, оскільки з моменту такої реєстрації жодного позову про визнання незаконною та скасування такої реєстрації не заявлялось.
Зазначає, що суд невірно зазначив про відсутність реєстрації місця проживання позивачів на момент проведення електронних торгів, оскільки реєстрація місця проживання була здійснена 04.11.2019 року, а електронні торги були проведені 16.01.2020 року. Тому висновок суду про те, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 та її сина у спірній квартирі порушила права ОСОБА_3 є необґрунтованим, оскільки останній не був власником квартири на момент реєстрації місця проживання.
Звертає увагу, що зняття позивачів з реєстрації місця проживання не свідчить про припинення чи відсутність у позивачів права користування спірною квартирою.
Крім того, не зважаючи на висновки судів у судових рішеннях по справі № 334/3279/20 щодо відсутності підстав для припинення права ОСОБА_1 та її дитини користування спірною квартирою, ОСОБА_3 створив їм перешкоди у доступі до квартири. Через блокування доступу до спірної квартири ОСОБА_1 та її син не мають можливості користуватися нею. Новий власник квартири ОСОБА_4 також заперечує належність позивачам права користування житлом. 
Від представника  ОСОБА_3  та ОСОБА_4  – адвоката  Опанасенко Л.В. на адресу апеляційного суду надійшли відзиви, у яких вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, стягнути з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  судові витрати.Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
Від представника Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Герговської К.В. до апеляційного суду надійшов відзив, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , без задоволення, оскаржуване рішення в цій частині -- без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання права користування житловим приміщенням, суд виходив із того, що: 
- ОСОБА_1 було зроблено помилкові висновки щодо встановлення (підтвердження) рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2022 року по справі №334/3279/20 права користування ОСОБА_1 та її малолітнього сина спірною квартирою. Надана у рішенні суду правова оцінка того факту, що спірна квартира придбана частково за кредитні кошти, та висновки щодо неможливості виселення особи без надання іншого житлового приміщення, не має преюдиційного характеру, жодним чином не звільняє позивачів від обов`язку доведення права користування спірною квартирою;
- порушення гарантій особи при її виселенні з житлового приміщення, передбачені законом, не є підставою для визнання за нею права користування житлом, яке належить на праві власності іншій особі ( ОСОБА_4 ), яка не має жодного відношення до виселення ОСОБА_1 та її малолітнього сина та прав останніх не порушував. Це є непропорціним втручанням у право власності ОСОБА_4 та надмірним тягарем, який не може бути покладений на нового власника спірної квартири;
- ОСОБА_1 обрано не вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки положення ст. 109 ЖК України не дають позивачам безстрокового права користування чужим майном, а лише встановлюють гарантії забезпечення прав особи при її виселенні. У разі, якщо на думку позивачів, при їх виселенні зі спірної квартири були порушені їх права, то вони мають право звернутися до суду з відповідним позовом до особи, яка їх порушила.
Проте, з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11.06.1999 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5 , у вказаних осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син, ОСОБА_2 .
29.05.2008 року ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі – продажу. Відповідно до п. 6 вказаного договору сторони підтверджують, що чоловік (дружина) кожної сторони згоден з укладанням договору. Вартість вказаної квартири склала 300 700,00 грн. (п. 3 договору купівлі – продажу).
29.05.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки №1352979000/3. Договір укладено з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11352979000 від 29.05.2008 року між іпотекодавцем та іпотекодержателем. Відповідно до п. 1.1 договору, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 2.4.6 договору іпотекодержатель зобов`язаний не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя.
Відповідно до копії заяви ОСОБА_1 начальнику ЗВ АКІБ «УкрСиббанк» від 29.05.2008 року вона надає згоду на отримання її чоловіком ОСОБА_5 кредиту в розмірі 25 000,00 доларів США строком на 360 місяців під 14 відсотків річних та передачу у заставу придбаної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з копії заяви ОСОБА_1 до приватного нотаріуса від 29.05.2008 року, вона надає згоду її чоловіку на купівлю та передачу в іпотеку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно копії свідоцтва від 05.02.2020 року, ОСОБА_3 на праві власності належить майно: квартира АДРЕСА_2 . Право власності на квартиру, що відчужувалася на прилюдних торгах, підтверджено договором купівлі – продажу, посвідченого приватним нотаріусом Буцигіною Л.О.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 27.07.2021 року по справі №334/715/20 було залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Дніпровського відділу виконавчої служби у м. Запоріжжя Південно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ДП «Сетам», ОСОБА_3 , третя особа: АТ «УкрСиббанк», про визнання електронних торгів з продажу квартири, оформлених протоколом проведення електронних торгів, визнання недійсним акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з електронних торгів та про скасування державної реєстрації на квартиру. Постановою Верховного суду від 08.12.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 04.04.2023 року по справі №334/815/21 було залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровського відділу виконавчої служби у м. Запоріжжя Південно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ДП «Сетам», ОСОБА_3 , третя особа: АТ «УкрСиббанк», про визнання електронних торгів з продажу квартири, оформлених протоколом проведення електронних торгів, визнання недійсним акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з електронних торгів та про скасування державної реєстрації на квартиру. Постановою Верховного суду від 30.11.2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Вказаними рішеннями судів встановлено, що державний виконавець перед реалізацією спірної квартири, що належала боржнику ОСОБА_5 , перевіряла інформацію про зареєстрованих осіб у спірній квартирі, та відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг 01-17/02/5892 від 15.10.2019, у квартирі зареєстровані ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також, 01.11.2019 року коли державним виконавцем ОСОБА_7 винесена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою було описано та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , малолітня дитина ОСОБА_2 не був зареєстрований в даній квартирі. Одразу після вжиття державним виконавцем заходів щодо опису та арешту майна, ОСОБА_5 04.11.2019 року здійснив реєстрацію малолітньої дитини ОСОБА_2 в спірній квартирі.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2022 року по справі №334/3279/20 відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Постановою Запорізького апеляційного суду від 21.12.2022 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2022 року у цій справі залишено без змін.
Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 06.02.2023 року за заявою власника квартири ОСОБА_3 було здійснено зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та її малолітнього сина.
Так, згідно копії повідомлення №36-4/04-25 від 06.02.2023 року відділу реєстрації фізичних осіб по Дніпровському району Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_1 повідомлено про зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою власника житла ОСОБА_3 згідно з п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
Аналогічне повідомлення №36-4/04-25-1 від 06.02.2023 року відділу реєстрації фізичних осіб по Дніпровському району Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Міхіда О.П. отримала щодо малолітнього ОСОБА_2 .
24.02.2023 року ОСОБА_3 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення власника житла та виселення осіб, які незаконно займають житлове приміщення. 
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2023 року було відкрито провадження у справі за вказаним позовом.
Під час судового розгляду вказаної цивільної справи ОСОБА_1 у травні 2023 року добровільно надала ключі від спірної квартири та ОСОБА_3 вселився в одну з кімнат спірної квартири.
30.07.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення: протиправних дій ОСОБА_3 , незаконного виселення заявниці та її сина з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яке відбулося 29.07.2023 року, що підтверджується копією заяви ОСОБА_1 , копією талону – повідомлення єдиного обліку №16901, витягом з ЄРДР у кримінальному провадженні №12023087050000402 від 31.07.2023 року.
З 29.07.2023 року по теперішній час ОСОБА_1 та її малолітній син у спірній квартирі не проживають. ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_3 шляхом заміни замків у квартирі виселив її з дитиною зі спірного житла. ОСОБА_3 , у свою чергу, вказує, що фактично позивач з дитиною добровільно залишили спірну квартиру, залишивши деякі зібрані речі в одній із кімнат.
Згідно інформації з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі – продажу від 03.11.2023 року є ОСОБА_4 .
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами частини четвертої статті 9 ЖК України, згідно з якими ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Аналогічні положення закріплені у частині четвертій статті 311 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Із положень статті 109 ЖК України слідує, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Як передбачено частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Одними з засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.
За змістом частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).
За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Суд у справі «Садов`як проти України» (Sadovyak v. Ukraine, заява №17365/14, пункт 27 рішення від 17 травня 2018 року) вказав на те, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Як зазначив Суд у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03, пункти 40, 41 рішення від 2 грудня 2010року) згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
У пункті 44 вказаного рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03) Суд зауважив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
В силу статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з рішенням Суду від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, заяви №№7151/75, 7152/75) положення статті 1 Першого протоколу Конвенції містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.
Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.
У своїй діяльності Суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Суду від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
У справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96, рішення від 25 березня 1999 року, пункт 54) Суд вказав на те, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві. Як і матеріальні речі, певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а відтак і як «майно» за змістом цього положення.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
Суб`єктивне право фізичної особи на житло це можливість людини і громадянина мати житло у власності чи одержати його за договором найму з державного чи громадського фонду, користуватися житлом та вимагати від інших осіб або держави забезпечення реалізації цього права.
Однією з гарантій реалізації права фізичної особи на житло є законодавче закріплення недоторканості та неможливості протиправного позбавлення житла. Фізична особа може бути позбавлена займаного жилого приміщення або обмежена у праві користування лише на підставі чинного закону і за рішенням компетентного суду.
Дії учасників цивільних відносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у вищевказаних рішеннях Суду, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
Вимога про позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.
При цьому під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-ІV, так і норма статті 109 ЖК України.
Саме такі висновки висловлені Верховним Судом України в постанові від 21грудня 2016 року (справа № 6-1731цс16).
Підсумовуючи наведене, колишні власники та члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають у житлі, придбаному за їхні кошти та переданому в іпотеку, навіть після звернення стягнення на таке майно, в силу положень статті 109 ЖК України мають право на користування цим житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла.
Як зазначалося вище, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2022 року було відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 21.12.2022 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2022 року у цій справі залишено без змін.
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду при розгляді вказаної справи погодилася з висновками суду першої інстанції, що відповідачі не підлягають виселенню з квартири без надання іншого жилого приміщення. Доводи позивача про те, що відповідачі мають інше житло, а тому підлягають виселенню з іпотечної квартири без надання такого приміщення, є безпідставними, оскільки саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши інше постійне жиле приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане відповідачам, а не факт наявності у них іншого житла чи житла їхніх родичів. Відповідачі як члени сім`ї колишнього власника проживають у спірній квартирі, іншого житла не мають, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо наявності саме у відповідачів нерухомого майна, яке було б придатне для їхнього проживання. Спірне житлове приміщення придбане на прилюдних торгах, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто покупцю повинні бути відомі ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості. Новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору, враховуючи, що припинення права особи на користування житлом має бути оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, а права власника цього житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Суд першої інстанції не врахував, що фізична особа може мати декілька місць проживання, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку, про добровільність виселення може свідчити самостійне звільнення особою спірного приміщення, в тому числі й від речей. 
Разом з тим, як пояснила представник ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , у квартирі досі залишаються речі   ОСОБА_1  та її малолітнього сина. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження добровільного виселення ОСОБА_1 та її сина, останні категорично заперечують проти вказаної обставини.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 та її малолітній син на час фактичного виселення їх з житла мали право користування вищевказаною квартирою, а їм чиняться перешкоди у реалізації цього права.
За таких обставин суд зробив помилковий висновок щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання права користування житловим приміщенням.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо незаконного позбавлення ОСОБА_1 та її малолітнього сина права користування житловим приміщенням займаної квартири є слушними, рішення суду про виселення вказаних осіб відповідачами не надано.
Суд першої інстанції зазначеного не врахував, припустився порушення норм матеріального права, тому рішення суду в частині позовних вимог про визнання права користування житловим приміщенням підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 в цій частині.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимог про визнання протиправним та скасування зняття з реєстрації місця проживання, суд виходив із того, що порушень закону з боку Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, які могли бути підставою для визнання протиправним та скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її малолітнього сина при розгляді справи не встановлено. Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в України» не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Так, Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в України» N 1871-IX від 05.11.2021, набув чинності з 01.12.2021 року.
Місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до набрання чинності цим Законом, не підлягає повторній реєстрації (декларуванню) (п. 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в України»). 
Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в України» місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом.
Зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них (частина 1 статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в України»).
Положення ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» втратили чинність з набуттям чинності Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в України».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з набуттям чинності Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в України» не існує іншого порядку зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), крім передбаченого вказаним законом. Твердження позивачів, що їх місце проживання було зареєстровано відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», тому скасування реєстрації повинно відбувати у відповідності до нього, суперечить закону та є помилковим.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що  рішення суду першої інстанції  у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , про визнання права користування житловим приміщенням підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_2 . В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року у цій справі слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , про визнання права користування житловим приміщенням скасувати та прийняти в цій частині постанову наступного змісту:
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування квартирою АДРЕСА_2 .
В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 25 березня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова 

Судді: В.Ю. Бєлка 

Е.А. Онищенко