ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

04 січня 2024 року 	м.Суми	

Справа №587/1240/16-ц 
Номер провадження 22-ц/816/20/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Філонової Ю. О. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М., 

у присутності :
позивача – ОСОБА_1 , 
представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бороха Валерія Миколайовича, 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Борохом Валерієм Миколайовичем, 
на рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 березня 2023 року у складі судді Степаненка О.А., ухваленого в м. Суми, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя; за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який неодноразово змінювала та доповнювала (т. 3, а.с. 110-116), який мотивувала тим, що з 12 липня 2003 року вони з ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 серпня 2013 року було розірвано. Вони з відповідачем мають спільного сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
30 грудня 2003 року вони з відповідачем придбали незавершений будівництвом житловий будинок, що складав 69% готовності, за адресою: АДРЕСА_1 , покупцем у договорі виступав одноособово ОСОБА_2 . Крім того, на підставі рішення Косівщинської сільської ради ОСОБА_2 набув право приватної власності на земельні ділянки за кадастровим номером 5924783800050020127, площею 0,1111 га та за кадастровим номером 5924783800050020128, площею 0,1455 га, цільовими призначеннями яких є для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за вказаною адресою. 
Протягом 2004-2013 років в домоволодінні проведені будівельні роботи, а починаючи з 2006 роки їх родина проживала в ньому. Станом на квітень 2013 року проведені всі комунікації, встановлений газовий котел, обладнано систему «тепла підлога» та система «вбудованого пилососу», виконані оздоблювальні роботи та встановлені меблі. Проте, в установлений законом порядок будинок не було введено в експлуатацію. 
Зазначає, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було придбано два автомобілі:  Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_1 ), державний номер НОМЕР_2 та Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_3 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_4 , а також наступне рухоме майно: набір меблів для кухні «Лариса-Т», витяжку SYNTHESIS A/90 BK, електричну духовку BOSCH HBN 880750, газову поверхню PGE 675K01, холодильник RS21KGRS, посудомийну машину RSV55T03EV, подрібнювач M75, мийку Gampus D100cul, змішувач Aquaplus col, комплект спальня «Мартіна», два крісла Finlandia 280/K L.102 P.87 H.110 Hs.47 Ps.54 виробництва ІНФОРМАЦІЯ_2 (Italy), журнальний столик Tavolino Legno 280/K виробництва Morello Gianpaolo (Italy), чайний столик на ніжці Elba art. 196/K виробництва ІНФОРМАЦІЯ_2 (Italy), італійську банкетку Panca Anna виробництва ІНФОРМАЦІЯ_2 (Italy).
У 2016-2017 роках відповідачем навмисно було зруйновано житловий будинок, а саме : вивіз меблі, сантехніку, побутову техніку, котли, міжкімнатні двері, ворота з гаражу, частково знято внутрішнє оздоблення, частково розібрана драбина, демонтовані склопакети на лоджії та в гаражі. 
Вказує, що вони з відповідачем не дійшли згоди щодо поділу спільно нажитого майна, а також на те, що відповідачем частково знищено спільно нажите майна, що дає підставу для відступу від принципу рівності часток в спільному майні подружжя, просила суд ухвалити рішення, яким: 
виділити у особисту приватну власність ОСОБА_2 : автомобіль Ford C-Max, 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_1 ), державний номер НОМЕР_2 ; автомобіль Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_3 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_4 ; набір меблів для кухні «Лариса-Т», витяжку SYNTHESIS A/90 BK, електричну духовку BOSCH HBN 880750, газову поверхню PGE 675K01, холодильник RS21KGRS, посудомийну машину RSV55T03EV, подрібнювач M75, мийку Gampus D100cul, змішувач Aquaplus col, комплект спальня «Мартіна», спальня № НОМЕР_5 комплект, «Елізабет» вітрина кутова, два крісла Finlandia 280/K L.102 P.87 H.110 Hs.47 Ps.54 виробництва ІНФОРМАЦІЯ_2 (Italy), журнальний столик Tavolino Legno 280/K виробництва ІНФОРМАЦІЯ_2 (Italy), чайний столик на ножці Elba art. 196/K виробництва ІНФОРМАЦІЯ_2 (Italy), італійську банкетку Panca Anna виробництва Morello Gianpaolo (Italy);
виділити їй у особисту приватну власність: незавершений будівництвом (80% готовності) жилий будинок з надвірними спорудами та земельні ділянки площею відповідно 0,1111 га (кадастровий номер 5924783800050020127) та 0,1455га (кадастровий номер 5924783800050020128), розташовані в АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на зазначені об`єкти нерухомості;
стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію частки у спільному майні в сумі 440 453 грн 00 коп., 2000 грн 00 коп. витрат на проведення технічної інвентаризації та 11764 грн 40 коп. витрат на проведення судових експертиз.
У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому просив визнати за ним право власності на об`єкти нерухомого майна (недобудованого нерухомого майна), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивував тим, що 05 травня 2003 року він надав в борг своєму сину – відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50000 Євро для придбання незавершеного будівництвом будинку у ОСОБА_5 , а також для здійснення добудови цього будинку та проведення робіт з його оснащення та оздоблення. Посилаючись на те, що відповідачем не були виконані взяті на себе зобов`язання, на даний час існує спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо спірного нерухомого майна, заявив самостійні вимоги на предмет спору. 
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 06 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя – задоволено частково.
Поділено спільне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Виділено у особисту приватну власність ОСОБА_2 автомобіль Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_1 ), державний номер НОМЕР_2 .
Виділено у особисту приватну власність ОСОБА_2 автомобіль Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_3 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_4 .
Виділено у особисту приватну власність ОСОБА_2 набір меблів для кухні «Лариса-Т», витяжку SYNTHESIS A/90 BK, електричну духовку BOSCH HBN 880750, газову поверхню PGE 675K01, холодильник RS21KGRS, посудомийну машину RSV55T03EV, подрібнювач M75, мийку Gampus D100cul, змішувач Aquaplus col, комплект спальня «Мартіна», два крісла Finlandia 280/K L.102 P.87 H.110 Hs.47 Ps.54 виробництва ІНФОРМАЦІЯ_2 (Italy), журнальний столик Tavolino Legno 280/K виробництва ІНФОРМАЦІЯ_2 (Italy), чайний столик на ніжці Elba art. 196/K виробництва ІНФОРМАЦІЯ_2 (Italy), італійську банкетку Panca Anna виробництва ІНФОРМАЦІЯ_2 (Italy).
Виділено у особисту приватну власність ОСОБА_1 незавершений будівництвом жилий будинок готовністю 80% з надвірними спорудами та земельну ділянку, площею 0,1111га кадастровий номер 5924783800:05:002:0127 розташовані в АДРЕСА_1 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на незавершений будівництвом жилий будинок готовністю 80% з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,1111га кадастровий номер 5924783800:05:002:0127, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо поділу земельної ділянки площею 0,1455 га, кадастровий номер 5924783800:05:002:0128, розташованої в АДРЕСА_1 відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію частки у спільному майні в сумі 607533 грн 50 коп., 2 000 грн 00 коп. витрат на проведення технічної інвентаризації, 11764 грн 40 коп. витрат на проведення судових експертиз. 
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності відмовити в повному обсязі за необґрунтованістю.
Стягнуто з ОСОБА_2 5 890 грн. судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_3 8000 грн. судового збору. 
Не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_2 , діючи через свого представника – адвоката Бороха В.М., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. 
У доводах апеляційної скарги вказує на те, що частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на два експертні висновки, а саме: висновок експерта Титаренка К.Є. № від 24 липня 2017 року, яким встановлено вартість спірного домоволодіння в сумі 2913000 грн 00 коп., та висновок експерта Титаренка К.Є. №43 від 22 січня 2018 року, в якому визначено вартість домоволодіння в сумі 7590000 грн 00 коп. та ринкову вартість погіршень, проведених у цьому домоволодіння, що складала 1431474 грн 00 коп. У зв`язку з вказаними розбіжностями, його представник звертався з клопотанням про призначення у справі будівельно-технічної експертизи, проте у зв`язку з тим, що клопотання експерта про проведення оплати вартості експертного дослідження відповідач не отримував, ухвала суду про призначення експертизи по цій справі повернута без виконання. 
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно виділив позивачу у власність спірне домоволодіння та земельну ділянку, оскільки нею не було надано доказів того, що воно було придбано нею за її особисті кошти. 
Звертає увагу і на те, що придбана недобудова не набула юридичного статусу житлового будинку, а тому враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №511/2303/19, суд може визнати за сторонами право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку, проте з такими вимогами ОСОБА_1 не зверталася. 
Посилаючись на те, що позивачем не було доведено, що після придбання недобудови, вони отримали статус забудовників, наявність всіх необхідних дозволів на його будівництво, будівельний паспорт та відповідну проектно-кошторисну документацію, що на думку заявника апеляційної скарги свідчить, що спірний будинок є самочинно збудованим і не може бути об`єктом поділу спільного майна. Наголошує на тому, що визнаючи за позивачем право приватної власності на незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними спорудами та на земельну ділянку за кадастровим номером 5924783800:05:002:0127, суд першої інстанції фактично позбавив його права власності на це майно, при цьому позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що поділ незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки є неможливим. 
Крім того, звернув увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанова від 17 січня 2019 року у справі №708/254/2019 року, в якій визначено перелік документів, якими підтверджується знищення майна. 
Стверджує також, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що ОСОБА_2 не надавав згоди на присудження грошової компенсації за його частку у нерухомому майні, а позивачем не було внесено другим з подружжя відповідного розміру грошової компенсації на депозитний рахунок суду. 
Також вважає, що у супереч вимогам ст. 29 КпШС України, виділяючи у особисту власність ОСОБА_1 незавершений будівництвом житловий будинок з земельною ділянкою під ним, судом незаконно було стягнуто з відповідача 607533 грн 50 коп., як компенсація 50% частки у спільному рухомому майні, при цьому при розрахунку вказаної компенсації суд дійшов висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню складає 404453 грн 00 коп. 
Заявник апеляційної скарги не погоджується також і з рішенням суду в частині виділу в особисту приватну власність позивачки земельної ділянки, яка згідно з рішенням Косівщинської сільської ради Сумського району була передана у приватну власність у наслідок приватизації, а тому не є спільно нажитим майном подружжя. Також, судом першої інстанції не була врахована вартість земельної ділянки, що знаходиться під незавершеним будівництвом будинку, що була виділена у власність позивача.
Як на порушення норм процесуального права, заявник апеляційної скарги вказує на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, а також прийняв до розгляду заяву про зміну (уточнення) позовних вимог, що є фактично новою позовною заявою. 
ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на те, що представником відповідача не було надано доказів на підтвердження наявності в нього повноважень на ведення справи в суді, а сама апеляційна скарга складена без дотримання вимог ст. 356 ЦПК України, а саме не було зазначено повне найменування усіх учасників справи. Вказує на те, що суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, що мають значення для справи та постановив рішення суду з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу апеляційного суду на те, що призначена судом першої інстанції за клопотанням сторони відповідача експертиза не була проведена у зв`язку з тим, що вона не була оплачена, а дії відповідача направлені на затягування розгляду справи. Щодо застосування норм матеріального права, то з тексту мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції було проаналізовано, як норми СК України, так і норми КпШС України, адже спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року. Наголошує на тому, що відповідачем не було спростовано на доказах презумпцію спільності майна набутого під час перебування у шлюбі. Просить доводи апеляційної скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки за кадастровим номером 5924783800:05:002:0128, розташованої в АДРЕСА_1 та в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 сторонами не оскаржується , а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги позивача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 12 липня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 6, 7).
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 серпня 2013 року, що набрало законної сили 20 серпня 2013 року, розірвано шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1, а.с. 8).
За договором купівлі-продажу від 30 грудня 2003 року, ОСОБА_2 був придбаний незавершений будівництвом, що складав 69% готовності, жилий будинок за номером АДРЕСА_1 на земельній ділянці Косівщинської сільської ради, який належав продавцю ОСОБА_5 на підставі рішення Косівщинської сільської ради Сумського району Сумської області від 03 липня 1992 року про виділення земельної ділянки і дозволу на будівництво індивідуального жилого будинку і господарських будівель (т.1, а.с. 98). 
Згідно державних актів на право власності на земельну ділянку, серії СМ №117922 та СМ №117921, ОСОБА_2 на підставі рішення Косівщинської сільської ради від 26 березня 2004 року є власником земельної ділянки площею 0,1455 га за кадастровим номером 5924783800:05:002:0128 для ведення особистого селянського господарства та земельної ділянки площею 0,1111 га за кадастровим номером 5924783800:05:002:0127 для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 86, 87). 
23 серпня 2005 року ОСОБА_1 було укладено договір №2170К з ТОВ «Салон «Класум», відповідно до умов якого останній зобов`язався виготовити меблі «Інтерстиль», моделі «Лариса – Т» (т.2, а.с. 32-34). 
У замовлені №641, що є додатком до договору №2170К, замовник ОСОБА_1 зазначено наступне найменування замовлених товарів: витяжка SYNTHESIS A/90 BK, електрична духовка BOSCH HBN 880750, газова поверхня PGE 675K01, холодильник RS21KGRS, посудомийна машина RSV55T03EV, подрібнювач M75, мийка Gampus D100cul, змішувач Aquaplus col, загальна вартість 6204 умовних одиниць (т.2, а.с. 35).
Згідно договору №76 від 23 травня 2006 року та специфікації на товар, який поставляється, сторонами було замовлено вітрину кутову «Елізабет» 1 дв. 70/70/210 (т.1, а.с. 41). 
Відповідно до накладних №147 від 13 вересня 2005 року та №143 від 07 вересня 2005 року сторонами було замовлено каркас – сітка 160/190, матрац «Міраж», 160/190, спальня «Мартіна» комплект, матрац «Міраж», 180/200, спальня № НОМЕР_5 без матрацу. 
22 березня 2008 року на ім`я ОСОБА_2 , на підставі довідки-рахунку №ЄГП 806058 від 21 березня 2008 року, яка була видана «Фокстрот-авто», зареєстровано автомобіль марки Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_3 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_4 (т.1, а.с. 104). 
Відповідно до повідомлення Головного реєстру транспортних засобів при головному управлінні руху 30 червня 2011 року ОСОБА_2 був придбаний автомобіль марки Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_1 ), державний номер НОМЕР_2 (т.1, а.с. 57-60).
Висновком експерта №33 від 24 липня 2017 року встановлено, що вартість домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться на земельних ділянках площею 0,1455 га, кадастровий номер 592478300050020128 та площею 0,1111 га за кадастровим номером 5924783800050020127, складає 2913000 грн 00 коп., вартість визначена на час проведення експертизи. Ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта, розташованого за вказаною адресою з надвірними будівлями станом на дату проведення експертизи така: житлового будинку, позначено літ. «А-2» - 80,28%, а господарської будівлі – літ. «Б», теплиці – літ. «В», навісу – літ. «Г», хвіртки – 1, огорожі – 2, воріт – 3 та 4 по 100 %. Частка погіршень (руйнувань) у вартості домоволодіння розташованого за вказаною адресою, порівняно з будівельною готовністю 100% складає 18,86%, що у правильних дробах становить 19/100 (т.2, а.с. 85-112).
Згідно з висновком №002/021/2017 судової автотехнічної експертизи, складеним 31 липня 2017 року ринкова вартість автомобіля Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_3 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_4 , без його огляду, з урахуванням середньостатистичних умов експлуатації, на момент проведення дослідження, з урахуванням пояснення ОСОБА_1 даних в судовому засіданні і на підставі матеріалів справи, без урахування ПДВ, складає 362568 грн 00 коп. Ринкова вартість автомобіля Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_1 ), державний номер НОМЕР_2 , з урахуванням пробігу, без урахування дефектів експлуатаційного характеру, в цінах країни – реєстрації (Королівство Іспанія), на підставі матеріалів справи, без урахування ПДВ, складає 317461 грн 00 коп. (т.2, а.с. 119-131). 
За результатами проведеної на замовлення ОСОБА_1 будівельно-технічної експертизи, експертом Андрєєвим Л.Г. встановлено, що в садибі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок літ. «А-ІІ» і господарська будівля, літ. «Б» збудовані самочинно (див. технічний паспорт від 24 травня 2017 року), у зв`язку з чим експерт дійшов до висновку, що розділ в натурі житлового будинку та господарських споруд садиби, розташованої за вказаною адресою між співвласниками неможливо (т.3, а.с. 22-27). 
Відповідно до висновку експерта №19/119/9-3/10е, складеного 15 лютого 2018 року, ринкова вартість (на дату проведення експертизи) наступного рухомого майна: набір меблів для кухні «Лариса-Т», може складати – 113276 грн 00 коп., витяжка SYNTHESIS A/90 BK А/90 ВК – 2430 грн 00 коп., електрична духовка BOSCH HBN 880750 – 8925 грн 00 коп., газова поверхня BOSCH PGE 675K01 – 15481 грн 00 коп., холодильник Samsung RS21KGRS – 13733 ГРН 00 КОП., посудомийна машина BOSCH RSV55T03EV – 3173 грн 00 коп, подрібнювач M75 – 2199 грн 00 коп, мийка Gampus D100cul – 5913 грн 00 коп., змішувач Aquaplus col – 1163 грн 00 коп., комплект спальні «Мартіна» - 22261 грн 00 коп., два крісла Finlandia 280/K L.102 P.87 H.110 Hs.47 Ps.54 виробництва Morello Gianpaolo (Italy)- 36050 грн 00 коп., журнальний столик Tavolino Legno 280/K виробництва Morello Gianpaolo (Italy) – 14251 грн 00 коп, чайний столик на ніжці Elba art. 196/K виробництва Morello Gianpaolo (Italy) – 8014 грн 00 коп., італійську банкетку Panca Anna виробництва Morello Gianpaolo (Italy) – 4060 грн 00 коп., спальня №828 – вартість не визнавалася, вітрина кутова «Елізабет» - вартість не визначалася. Загальна вартість вказаного рухомого майна становить 250929 грн 00 коп. (т.3, а.с.84-102).
Висновком експерта №43, складеного 22 січня 2018 року встановлена вартість частки (частка визначена при вирішенні 3 питання висновку експерта №33 від 24 липня 2017 року) погіршень (руйнувань) проведених в домоволодінні розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на час проведення експертизи, складає 1431474 грн 00 коп. (т.3, а.с. 122-132). 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, посилаючись на неможливість поділу домоволодіння в натурі, враховуючи відсутність згоди подружжя щодо способів поділу спільного майна, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, що проживає разом з позивачкою, а також враховуючи зміну громадянства відповідачем, який не проживає на території України і має інше житло ( т. 4 ар. с. 203-204, 205-207), вважає за можливе залишити домоволодіння у власності позивачки, компенсувавши відповідачу право на його частку в зазначеному майні за рахунок іншого спільного майна подружжя ОСОБА_6 . Крім того, врахувавши, що спірне рухоме майно було вивезено відповідачем, суд першої інстанції дійшов до висновку, що є підстави для визнання саме за ним права власності на предмети меблів, побутової техніки та два автомобілі, з компенсацією позивача 50% його вартості. 
Встановлено, що спірне домоволодіння було придбано 30 грудня 2003 року. 
Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень" Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття спірного домоволодіння, а також Сімейним кодексом України. 
Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення містяться в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено та не спростовується доводами апеляційної скарги, що земельні ділянки кадастровим номером 5924783800050020127, площею 0,1111 га та за кадастровим номером 5924783800050020128, площею 0,1455 га ОСОБА_2 передано у власність на підставі рішення Косівщинської сільської ради Сумського району від 26 березня 2004 року, а тому відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та не підлягає поділу між сторонами. 
ОСОБА_2 та його представник не спростовує також факт набуття під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 автомобілів марки Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_3 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_4 та марки Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_1 ), державний номер НОМЕР_2 , а також меблів і побутової техніки, а саме: набір меблів для кухні «Лариса-Т», комплект спальня « ІНФОРМАЦІЯ_3 », два крісла Finlandia 280/K L.102 P.87 H.110 Hs.47 Ps.54 виробництва ІНФОРМАЦІЯ_2 (Italy), журнальний столик Tavolino Legno 280/K виробництва Morello Gianpaolo (Italy), чайний столик на ніжці Elba art. 196/K виробництва Morello Gianpaolo (Italy), італійську банкетку Panca Anna виробництва Morello Gianpaolo (Italy), витяжку SYNTHESIS A/90 BK, електричну духовку BOSCH HBN 880750, газову поверхню PGE 675K01, холодильник RS21KGRS, посудомийну машину RSV55T03EV, подрібнювач M75, мийку Gampus D100cul, змішувач Aquaplus col.
Крім того, придбання вказаного майна підтверджується зібраними по справі доказами, зокрема договорами, накладною, фіскальними чеками і гарантійними талонами. 
За змістом ст. 69, 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або 
приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Згідно інформації, наданої Державною фіскальною службою України, за даними Диспетчера ЗМК та Пасажирського пункту пропуску, станом на 22 червня 2018 року, останнього разу ОСОБА_2 перетнув митний кордон України у напрямку виїзд 13 червня 216 року на автомобілі марки Lexus ES 350 (т. 3, а.с. 3). 
Автомобіль марки Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_1 ), державний номер НОМЕР_2 на територію України не ввозився та в установленому законом порядку не реєструвався. 
Встановлено також, що вищевказані меблі та побутова техніка, які перебували в домоволодінні за АДРЕСА_1 , були вивезені ОСОБА_2 від час перебування цієї справи в провадженні суду, тобто відповідач розпорядився цим рухомим майном на власний розсуд (т.1, а.с. 237-245, т. 4, а.с. 147-148). 
За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про присудження спірних автомобілів, меблів та побутової техніки, які є об`єктом права спільного майна подружжя ОСОБА_2 та стягнення з нього на користь позивача компенсації половини вартості цього рухомого майна.
Колегія суддів звертає увагу на висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц, в якому йдеться про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині вирішення позову ОСОБА_1 про поділ незавершеного будівництвом жилого будинку готовністю 80% з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на таке.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ст. 190 цього Кодексу).
До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У частині 1 статті 376 ЦК України визначено поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).
Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.
Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).
Відповідно до вимог ст.ст. 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.
Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року справі № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі «511/2303/19. 
Станом на час набуття відповідачем права власності на спірний об`єкт незавершеного будівництва, порядок та умови надання дозволу на виконання будівельних робіт з нового будівництва, розширення, реконструкції, технічного переоснащення, реставрації та капітального ремонту об`єктів був визначений Положенням про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затверджений наказом Держбуду від 05 грудня 2000 року №273.
Відповідно до п. 1.1 вказаного Положення дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва, реконструкції, реставрації та капітального ремонту будинків, споруд та інших об`єктів, розширення і технічного переоснащення (далі - роботи з будівництва) є документом, що посвідчує право забудовника (замовника) та генерального підрядника на виконання будівельних робіт, у відповідності до затвердженої проектної документації, підключення до інженерних мереж та споруд та надає право відповідним службам на видачу ордера на проведення земляних робіт.
Крім того, частиною 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина 8 статті 39 цього Закону.
Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина 2 статті 376 ЦК України).
З наданої на запит апеляційного суду інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_5 у 1992 році виконавчим комітетом Сумської районної ради народних депутатів був виданий будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, в АДРЕСА_1 . Однак, план забудови земельної ділянки забудовника ОСОБА_5 суттєво відрізняється від плану присадибної ділянки, виготовленого ДКП Сумське обласне бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2003 року, в тому числі щодо розміру та конфігурації житлового будинку. 
Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 24 травня 2017 року, на схематичному плані земельної ділянки зазначено, що самочинно збудованими є житловий будинок літ «А-2» і господарська будівля літ «Б». 
Крім того, за результатами проведеної на замовлення ОСОБА_1 будівельно-технічної експертизи, експертом ОСОБА_7 встановлено, що в садибі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок літ. «А-ІІ» і господарська будівля, літ. «Б» збудовані самочинно.
Таким чином, з огляду на те, що спірне незавершене будівництвом домоволодіння є самочинно збудованим, що не було враховано судом першої інстанції, а тому правих підстав його поділу між сторонами та визнання на це майно права власності в судовому порядку колегія суддів не вбачає. 
Як уже зазначалося, суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію, проте таких вимог позивачем не заявлялося. 
Право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1111 га кадастровий номер 5924783800:05:002:0127 розташовану в АДРЕСА_1 , судом першої інстанції визначено в порядку ст. 120 ЗК України, оскільки домоволодіння, право на яке судом оскаржуваним рішенням визнано за позивачем, фактично розміщене на цій земельній ділянці. 
Тому, оскільки спірна земельну ділянка з кадастровим номером 5924783800:05:002:0127, не є об`єктом спільної сумісної власності, а передана ОСОБА_2 в особисту приватну власність, тому рішення суду в частині визнання за позивачем права на це нерухоме майно, теж підлягає скасуванню. 
У зв`язку з виключенням зі складу майна, що є об`єктами спільної сумісної власності сторін, незавершеного будівництвом домоволодіння в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, рішення суду в частині визначеного розміру компенсації за частку в спільному майні подружжя, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 , належить змінити. 
При цьому, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ч. 2 ст. 70 СК України для відступу від принципу рівності часток сторін в праві спільної сумісної власності, з огляду на те, що відповідачем здійснено погіршення (руйнування) в спірному домоволодінні, що не підлягає поділу в рамках даної судової справи. 
Враховуючи вартість визначену висновком судової автотоварознавчої експертизи, складеним 31 липня 2017 року автомобілів марки Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_3 ) 2008 року випуску, що становить 362568 грн 00 коп. та марки Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_1 ) – 317461 грн 00 коп., а також визначену висновком експерта, складеним 15 лютого 2018 року загальну вартість предметів меблів та побутової техніки, що становить 250929 грн 00 коп., з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 465479 грн 00 коп. в рахунок компенсації 50% вартості майна подружжя, що підлягає поділу в межах заявлених позовних вимог. 
Колегією суддів не було встановлено порушення норм процесуального права, на які вказує відповідач у доводах апеляційної скарги, оскільки свої вимоги щодо обсягу спільно нажитого майна та порядку його поділу, ОСОБА_1 уточнила у своїй заяві, поданій до суду 15 червня 2017 року, яка була прийнята судом до розгляду, що підтверджується журналом судового засідання від 15 червня 2017 року (т. 2, а.с. 29, 71-42). Подання ОСОБА_1 заяви про збільшення позовних вимог, що надійшла до суду 05 березня 2018 року було обумовлено визначенням судовими експертизами вартості спірного майна, а тому обґрунтовано прийнято судом першої інстанції до розгляду. 
Не заслуговують на увагу і твердження позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про відсутність повноважень у представника ОСОБА_8 на ведення справи в суді, оскільки ним до апеляційної скарги долучено ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_2 , виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 04 серпня 2023 року, що відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 62 ЦПК України є належним доказом на підтвердження повноважень адвоката. 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуальногоправа або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про виділ їй в особисту приватну власність та визнання за нею права власності на незавершений будівництвом жилий будинок готовністю 80% з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, площею 0,1111 га кадастровий номер 5924783800:05:002:0127 розташовану в АДРЕСА_1 , ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, а в частині розміру присудженої до стягнення компенсації частки у спільному майні подружжя та в частині розподілу між сторонами судових витрат належить змінити. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За змістом ст.ст. 133, 141 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі  витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача;  у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за подання позову було сплачено судовий збір в сумі 1000 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 2), а також судовий збір в сумі 275 грн 61 коп. та в сумі 320 грн 00 коп. за подання заяв про забезпечення позову. 
Однак, зважаючи на вартість спірного майна, відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка діяла станом на дату звернення до суду з позовом, розмір судового збору за подання позову майнового характеру мав становити 6890 грн (1378 грн 00 коп. (мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2016 року) * 5). Тобто, розмір недоплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції становить 5890 грн 00 коп. (6890 грн – 1000 грн). 
Таким чином, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (на 465479 грн задоволено з 1348296 грн 50 коп.), із відповідача на користь позивача належить стягнути 550 грн 65 коп. судового збору, понесеного нею в суді першої інстанції, а на користь держави з ОСОБА_2 підлягає стягненню 2033 грн 43 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
Пропорційно до частки позовних вимог, у задоволенні яких ОСОБА_1 було відмовлено, з неї на користь держави належить стягнути 3856 грн 57 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, що не був сплачений нею при зверненні до суду з позовом. 
Щодо понесених позивачем витрат на проведення судових експертиз у цій справі, то колегія суддів вважає, що підлягають розподілу між сторонами витрати на проведення автотоварознавчої експертизи в розмірі 1900 грн та товарознавчої експертизи рухомого майна в сумі 3164 грн 40 коп., які були враховані інстанційними судами при визначенні вартості спірного майна. 
Пропорційно до частки задоволених позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 1748 грн 41 коп. витрат за проведення судової авто товарознавчої експертизи та судової товарознавчої експертизи, понесені позивачем в суді першої інстанції.
Крім того, пропорційно до частки задоволених вимог апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 5712 грн 50 коп. судового збору, понесеного ним за апеляційний перегляд рішення суду.
Відповідно до вимог ст. 155 ЦПК України, заходи забезпечення позову вжиті ухвалами Сумського районного суду Сумської області від 26 липня 2016 року та від 17 травня 2017 року в цій справі належить скасувати. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Борохом Валерієм Миколайовичем, задовольнити частково. 
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 березня 2023 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про виділ їй в особисту приватну власність та визнання за нею права власності на незавершений будівництвом жилий будинок готовністю 80% з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, площею 0,1111 га кадастровий номер 5924783800:05:002:0127 розташовану в АДРЕСА_1 , та ухвалити в цій частині нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ незавершеного будівництвом жилого будинку готовністю 80% з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером 5924783800:05:002:0127.
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 березня 2023 року змінити в частині розміру присудженої до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації частки у спільному майні подружжя та в частині розподілу між сторонами судових витрат. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 465479 гривень 00 копійок в рахунок компенсації частки в спільному майні подружжя та судові витрати в сумі 550 гривень 65 копійок судового збору, 1748 гривень 41 копійку витрат за проведення судової автотоварознавчої експертизи та судової товарознавчої експертизи, понесені позивачем в суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 2033 гривні 43 копійки судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 3856 гривень 57 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. 
Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 26 липня 2016 року в цій справі. 
Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 17 травня 2017 року в цій справі. 
В іншій оскаржуваній частині рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 березня 2023 року залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5712 гривень 50 копійок судового збору, понесеного ним за апеляційний перегляд рішення суду. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 8 січня 2024 року. 

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   Ю. О. Філонова