ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/583/24 Справа № 208/3160/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору:  ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», про стягнення матеріального та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; та за позовом ОСОБА_4  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_3  на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2023 року, –

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» (далі – ПАТ «СК «Країна»), про стягнення матеріального та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовні вимоги, з урахуванням уточнень, позивачка обґрунтовувала тим, що 14 серпня 2017 року о 16 год. 30 хв. в місті Кам`янське Дніпропетровської області на мостовому переході сталася дорожньо-транспортна пригода (далі – ДТП) за участю належного їй на праві власності автомобіля марки «Шевролет Авео», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням на відповідній правовій підставі водія ОСОБА_3 та автомобіля марки «LDV», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року водія ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2017 року водія ОСОБА_2 було звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої статтею 124 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2017 року постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2017 року скасовано, а ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та провадження закрито відповідно до пункту 7 статті 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків для притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КупАП.

Постановою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року водія ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП у зв`язку з порушенням ним пункту 12.4 ПДР України, а саме недотримання безпечної швидкості руху та недотримання дистанції між транспортними засобами.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2017 року ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, у зв`язку з порушенням ним пункту 10.1 ПДР України, тобто в тому, що він при зміні напрямку руху ліворуч не впевнився в безпечності маневру, не впевнився в тому, що це не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху та внаслідок цього скоїв зіткнення з автомобілем позивачки під керуванням ОСОБА_3 .

Позивачка звернулася до ПАТ «СК «Країна» та отримала часткову компенсацію за завдану шкоду в розмірі 35 101,91 грн, у зв`язку із наявністю вини обох водіїв.

Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_5 всього завдана шкода автомобілю марки «Шеврале Авео», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 становить 125 032,70 грн.

Вважала, що відповідач ОСОБА_2 повинен відшкодувати їй завдану внаслідок ДТП матеріальну шкоду, оскільки він керував транспортним засобом на відповідній правовій підставі. Оскільки загальний розмір завданої шкоди становить 125 032,70 грн, відшкодовано страховою компанією 35 101,91 грн, різниця становить 89 930,79 грн та вартість послуг експерта 200,00 грн, а тому всього матеріальна шкода, завдана відповідачем ОСОБА_2 внаслідок ДТП становить 90 130,79 грн.

Вважала, що дії відповідача ОСОБА_2 саме стали й причиною ДТП, тому його провина становить у відсотковому значенні більше 90 % та ОСОБА_6 не мав технічної можливості уникнути ДТП, оскільки ОСОБА_2 почав маневр повороту ліворуч з правого ряду без сигналу повороту та не впевнившись що це буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, що стало причиною ДТП.

Враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характер понесених немайнових втрат, керуючись принципами розумності та справедливості, моральну шкоду позивачка оцінила в 50 000,00 грн. 
Ураховуючи викладене, позивачка ОСОБА_1 виклала вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь матеріальної шкоди в розмірі 81 117,71 грн. та моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн.

У квітні 2019 року  ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 їй на праві власності належить автомобіль марки «LDV CONVOY», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2002 року випуску. Вважала, що вина ОСОБА_3 у скоєнні ДТП, яка мала місце 14 серпня 2017 року, у відсотковому значенні складає 70 %, а провина ОСОБА_2 – 30 %. Тобто, вина водія ОСОБА_3 у скоєнні ДТП є більшою порівняно із виною ОСОБА_2 , оскільки його винні дії знаходяться у прямому причинному зв`язку із наслідками ДТП. Так, водій ОСОБА_2 змінив напрямок руху ліворуч, не переконавшись у безпечності маневру, тобто створив аварійну ситуацію, але водій ОСОБА_3 не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався дистанції. Тобто, водій ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути зіткнення і у разі, якби він дотримався необхідної дистанції між автомобілями та обрав безпечну швидкість руху – в такому випадку, якби він діяв відповідно до вимог Правил дорожнього руху, зіткнення автомобілів не відбулось взагалі.

Позивачка зазначала, що відповідач ОСОБА_3 має сплатити їй 70 % завданої матеріальної шкоди, не покритої страховим відшкодуванням, а саме 51 264,92 грн, а відповідач ОСОБА_2 30 % – 21 970,68 грн. 25 березня 2019 року на її вимогу відповідачем ОСОБА_2 їй добровільно передано у відшкодування завданої матеріальної шкоди 23 000,00 грн. Відповідачем ОСОБА_3 не відшкодована матеріальна шкода та моральна шкода, яку вона оцінила в 70 000,00 грн.
Ураховуючи викладене, позивачка ОСОБА_4 виклала вимоги про: стягнення з відповідача ОСОБА_3 на її користь матеріальної шкоди в розмірі 51 264,92 грн та моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн; стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь моральної шкоди в розмірі 20 000 грн; стягнення з відповідача ОСОБА_3 на її користь судового збору в розмірі 6 613,10 грн; стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь судового збору в розмірі 576,30 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 червня 2019 року справу № 208/3160/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, об`єднано в одне провадження зі справою № 208/2163/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2023 року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн та судові витрати в розмірі 149,98 грн, а всього 15 149,98 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 51 264,92 грн, моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн та судові витрати в розмірі 6 613,10 грн, а всього 62 878,02 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн та судові витрати в розмірі 576,30 грн, а всього 20 576,30 грн.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимоги про скасування рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1  та ухвалення в цій частині нового про задоволення її позову в повному обсязі, скасувавши рішення в частині стягнення з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальної та моральної шкоди.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції не врахував того, що він рухався по вільній ліві смузі дороги, яка була вільна та у нього не було жодних перешкод технічного характеру, він не мав навіть здогадки, що водій ОСОБА_2 з середньої частини дороги, без попередження сигналом повороту почне маневр на його полосу руху, тому він не мав дійсно можливості уникнути ДТП навіть без перевищення ним швидкості. Вважає, що його вина не перевищує 10 % від суми позову як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_4 . Вважає, що вина водія ОСОБА_2 у скоєнні ДТП є більш суттєвою, ніж його вина. Зазначав, що суд безпідставно не прийняв до уваги наданий позивачкою  ОСОБА_1  звіт № 100518 з оцінки вартості матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля марки «Шевролет Авео», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок ДТП, вважаючи його неналежним доказом.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про отримання документів в електронному суді та доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 серпня 2017 року о 16 год. 30 хв. в місті Кам`янське Дніпропетровської області на мостовому переході сталася ДТП за участю належного їй на прав власності автомобіля марки «Шевролет Авео», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням на відповідній правовій підставі водія ОСОБА_3 та автомобіля марки «LDV», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2017 року ОСОБА_2 було звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої статтею 124 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2017 року постанову судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2017 року скасовано, а ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та провадження закрито відповідно до пункту 7 статті 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків для притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП.

Постановою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, у зв`язку з порушенням ним пункту 12.4 ПДР України, а саме недотримання безпечної швидкості руху та недотримання дистанції між транспортними засобами.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2017 року ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, у зв`язку з порушенням ним пункту 10.1 ПДР України, тобто в тому, що він при зміні напрямку руху ліворуч не впевнився в безпечності маневру, не впевнився в тому, що це не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху та внаслідок цього скоїв зіткнення з автомобілем позивачки ОСОБА_1 від керуванням водія ОСОБА_3 .

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «СК «Країна» та отримала часткову компенсацію за завдану шкоду в розмірі 35 101,91 грн, у зв`язку із наявністю вини обох водіїв.

Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_5 вартість матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП автомобілю марки «Шеврале Авео», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить позивачці ОСОБА_1 , становить 125 032,70 грн.

Згідно висновку судового експерта Дроздова Ю.В. № 2303/19/19 від 19 березня 2019 року величина матеріальної шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу – автомобілю марки «LDV», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого в результаті ДТП, складає 109 092,81 грн.

У 2018 році ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», яка страхувала відповідальність власника автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_1 за наслідками страхової події, що мала місце 14 серпня 2017 року за участю автомобіля марки «LDV» та автомобіля марки «Шевроле Авео» було виплачено ОСОБА_4 страхове відшкодування в розмірі 35 857,21 грн, тобто розмір страхового відшкодування складає 73 235,60 грн.

Також встановлено, що ОСОБА_2 добровільно було сплачено ОСОБА_4 у відшкодування завданої матеріальної шкоди 23 000,00 грн.

У висновку судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центра МВС України Голов А.В. від 10 листопада 2022 року № СЕ-19/104-22/25462-ІТ щодо обставин ДТП, яка сталася 14 серпня 2017 року, зазначено, що: у даній дорожній обстановці водію автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 необхідно було діяти згідно вимог пунктів 12.4, 12.9 б) та 12.3 Правил Дорожнього руху. Згідно до показів водія ОСОБА_3 у тому випадку, якщо час руху автомобіля марки «LDV» з моменту зміни напрямку вліво до моменту зіткнення з автомобілем марки «Шевроле Авео» складав 1.0….1.8….2.0с, то встановити чи мав (не мав) водій автомобіля ОСОБА_3 технічну можливість уникнути даної ДТП при фактичній швидкості руху 96.6 км/год не надається з причин, вказаних в дослідницькій частині. У тому випадку, якщо час небезпеки для руху водієві автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 складав 2.4 с, то при заданих вихідних даних водій автомобіля ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем марки «LDV» шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця зіткнення.

Згідно показів водія автомобіля марки «LDV», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 , у тому випадку, якщо автомобіль марки «LDV» рухався перед зіткненням у лівій частині дороги 1-2 хвилини, технічна можливість уникнути зіткнення для водія автомобіля марки «Шевроле Авео», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 в даному випадку визначалась своєчасним зменшенням швидкості руху, до швидкості руху автомобіля марки «LDV», який рухався попереду по тій самій смузі, або безпечним для інших учасників руху об`їздом даної перешкоди, тобто своєчасним виконанням ним вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.

У тому випадку, якщо автомобіль марки «LDV» з моменту зміни напряму руху ліворуч до моменту зіткнення подолав 40-50 метрів та рухався зі швидкістю 60 км/год, то при заданим вихідних даних водій автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем марки «LDV» шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця зіткнення.

Згідно показів водія автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 у даній дорожній обстановці дії водія автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 не відповідали вимогам пунктів 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху.

У тому випадку, якщо час тривалості небезпеки для водія автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 складав 1.0…1.8…2.0 с., то оскільки не надалося можливим встановити чи мав (не мав) водій ОСОБА_3 технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем марки «LDV» не надається можливим встановити чи відповідали (не відповідали) дії воді ОСОБА_3 вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху, також не надається можливим за вказаних умов встановити чи знаходяться (не знаходяться) встановлені невідповідності дій водія ОСОБА_3 вимогам пунктів 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

У тому випадку, якщо автомобіль марки «LDV» з моменту зміни напрямку руху ліворуч до моменту зіткнення рухався 2.4 с: у даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 не вбачається невідповідність вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху; у даній дорожній обстановці дії водія автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 не відповідали вимогам пунктів 12.4 та 12.9 (б) Правил дорожнього руху, знаходяться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Згідно показів водія автомобіля марки «LDV», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 у даній дорожній обстановці дії водія автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 не відповідали вимогам пунктів 12.4 та 12.9 (б) Правил дорожнього руху.

У тому випадку, якщо автомобіль марки «LDV» рухався перед зіткненням у лівій частині дороги 1-2 хвилини: у даній дорожній обстановці дії водія автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 не відповідали вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебували в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Встановлена невідповідність дій водія ОСОБА_3 вимогам пунктів 12.4 та 12.9 (б) Правил дорожнього руху з технічної точки зору не знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП, оскільки водій ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути даної ДТП при фактичній швидкості руху автомобіля марки «Шевроле Авео» 100 км/год.

У тому випадку, якщо автомобіль марки «LDV» з моменту зміни напрямку руху ліворуч до моменту зіткнення подолав 40-50 метрів та рухався зі швидкістю 60 км/год: в даній дорожній обстановці дії водія марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 , які не відповідали вимогам пунктів 12.4 та 12.9 (б) Правил дорожнього руху, знаходяться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Згідно показів водія автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 та показів водія автомобіля марки «LDV», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 в даній дорожній обстановці водій автомобіля марки «LDV», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 повинен був діями згідно вимог пунктів 10.4 та 10.1 Правил дорожнього руху.

Згідно показів водія автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 у тому випадку, якщо час тривалості небезпеки для водія автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 складав 1.0…1.8…2.0 с., то оскільки не надалося можливості встановити чи мав (не мав) водій ОСОБА_3 технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем марки «LDV» не надається можливість встановити чи мав (не мав) водій ОСОБА_2 технічну можливість уникнути зіткнення автомобіля марки «LDV» з автомобілем марки «Шевроле Авео».

У тому випадку, якщо автомобіль марки «LDV» з моменту зміни напрямку руху ліворуч до моменту зіткнення рухався 2.4 с: технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля марки «LDV» ОСОБА_2 встановлювалася виконанням ним вимог пунктів 10.4 та 10.1 Правил дорожнього руху та для чого не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволяли би йому їх виконувати.

Згідно показів водія автомобіля марки «LDV» ОСОБА_2 у тому випадку, якщо автомобіль марки «LDV» рухався перед зіткненням у лівій частині дороги 1-2 хвилин: при заданих вихідних даних технічна можливість запобігти зіткнення автомобіля марки «LDV» з автомобілем марки «Шевроле Авео» діями водія ОСОБА_2 не визначалася.

У тому випадку, якщо автомобіль марки «LDV» з моменту зміни напрямку руху ліворуч до моменту зіткнення подолав 40-50 метрів та рухався зі швидкістю 60 км/год: технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля марки «LDV» ОСОБА_2 встановлювалася виконання ним вимог пунктів 10.4 та 10.1 Правил дорожнього руху та для чого не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволяли би йому їх виконати.

Згідно показів водія автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 у тому випадку, якщо тривалості небезпеки для водіїв автомобіля марки «Шевроле Авео» ОСОБА_3 складав 1.0…1.8…2.0с, то оскільки не надалося можливим встановити чи мав (не мав) водій ОСОБА_3 технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем марки «LDV» не надається можливим встановити чи мав (не мав) водій ОСОБА_2 технічну можливість уникнути зіткнення автомобіля марки «LDV» з автомобілем марки «Шевроле Авео» та оцінити дії водія ОСОБА_2 щодо вимог пунктів 10.4 та 10.1 Правил дорожнього руху.

У тому випадку, якщо автомобіль марки «LDV» з моменту зміну напрямку руху ліворуч до моменту зіткнення рухався 2.4с: у даній дорожній обстановці дії водія автомобіля марки «LDV» ОСОБА_2 не відповідали вимоги пунктів 10.4 та 10.1 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно показів водія автомобіля марки «LDV» ОСОБА_2 у тому випадку, якщо автомобіль марки «LDV» рухався перед зіткненням у лівій частині дороги 1-2 хвилини: у даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля марки «LDV» ОСОБА_2 невідповідностей вимогам пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху не вбачається. У тому випадку, якщо автомобіль марки «LDV» з моменту зміни напрямку руху ліворуч до моменту зіткнення подолав 40-50 метрів та рухався зі швидкістю 60 км/год: у даній дорожній обстановці дії водія автомобіля марки «LDV» ОСОБА_2 не відповідали вимогам пунктів 10.4 та 10.1 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору ‘знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, враховуючи наявні докази, виходив з того, що вина водія ОСОБА_3 є більшою порівняно із виною ОСОБА_2 , оскільки винні дії водія ОСОБА_2 , який змінив напрямок руху ліворуч та не переконався в безпечності маневру, але водій ОСОБА_3 не вибрав безпечної швидкості руху не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем ОСОБА_2 . Тобто ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути зіткнення у разі, якби він дотримувався необхідної дистанції між автомобілями та обрав безпечну швидкість руху – у такому випадку, якби він діяв відповідно до вимог Правил дорожнього руху, зіткнення автомобілів не відбулося. Тому, ОСОБА_3 має відшкодувати ОСОБА_1 70 % реальної спричиненої матеріальної шкоди, а ОСОБА_2 – 30 %. Разом з тим, позивачка ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру матеріальної шкоди, наданий звіт оцінювача не є висновком експерта, а тому не є належним доказом у справі, клопотань про призначення експертизи щодо визначення матеріальної шкоди не було заявлено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”.

Законом України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Слід також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених зазначеним Законом випадках – Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі – МТСБУ)) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за вказаним Законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Разом з тим принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

У справі встановлено, що ПАТ «СК «Країна» відповідно до полісу добровільного страхування виплатило власнику автомобіля марки «Шевролет Авео», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ,страхове відшкодування в розмірі 35 101,91 грн.

Також ОСОБА_2 добровільно було сплачено ОСОБА_4 у відшкодування завданої матеріальної шкоди 23 000,00 грн.

Постановою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, у зв`язку з порушенням ним пункту 12.4 ПДР України, а саме недотримання безпечної швидкості руху та недотримання дистанції між транспортними засобами.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2017 року ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, у зв`язку з порушенням ним пункту 10.1 ПДР України, тобто в тому, що він при зміні напрямку руху ліворуч не впевнився в безпечності маневру, не впевнився в тому, що це не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху та внаслідок цього скоїв зіткнення з автомобілем позивачки ОСОБА_1 від керуванням водія ОСОБА_3 .

Отже, зібраними у справі доказами підтверджено наявність вини обох водіїв у скоєнні ДТП, що мала місце 14 серпня 2017 року.

Стаття 122 КпАП України передбачає відповідальність за порушення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонений сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху, в тому числі, що спричинили створення аварійної обстановки, а саме: примусили інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість, напрямок руху або вжити інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян.

При кваліфікації транспортних проступків з матеріальним складом встановлюється причинний зв`язок між протиправним діянням і настанням шкідливих наслідків.

Враховуючи вище встановлені обставини справи судом першої інстанції та докази, які містяться у матеріалах справи на їх підтвердження, суд дійшов правильного висновку про наявність винних дій та причинно-наслідкового зв`язку між діями та наслідками обох водіїв.

Статтею 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Отже, за наявності вини двох водіїв ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) розмір відшкодування суд визначає у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

При цьому аналіз ступеня вини кожного з водіїв підлягає ретельному дослідженню, а визначення ступеню вини кожного заподіювача шкоди повинна бути мотивованим з посиланням на докази, що містяться у матеріалах справи.

З урахування наданих суду пояснень та висновку експерта, суд першої інстанції вірно встановив, що вина водія ОСОБА_3 є більшою порівняно із виною ОСОБА_2 , оскільки вині дії водія ОСОБА_2 , який змінив напрямок руху ліворуч та не переконався в безпечності маневру, але водій ОСОБА_3 не вибрав безпечної швидкості руху не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем ОСОБА_2 . Тобто ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути зіткнення у разі, якби він дотримувався необхідної дистанції між автомобілями та обрав безпечну швидкість руху – у такому випадку, якби він діяв відповідно до вимог Правил дорожнього руху, зіткнення автомобілів не відбулося.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3  про те, що вина водія ОСОБА_2 у скоєнні ДТП є більш суттєвою, ніж його вина, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема оціненого судом першої інстанції висновком судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центра МВС України від 10 листопада 2022 року № СЕ-19/104-22/25462-ІТ.

Доводи ОСОБА_3 про те, що частки вини кожного з водіїв не були встановлені судовою експертизою, є безпідставними, так як сторони відповідного клопотання не заявляли.

Посилання апеляційної скарги на те, що позов ОСОБА_1  має бути задоволений в повному обсязі, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки сама позивачка ОСОБА_1 рішення суду не оскаржувала.

А тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

                                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2023 року– залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2024 року.

Судді: