Дата документу 05.03.2024 Справа № 337/5278/23

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний №337/5278/23                 Головуючий у 1-й інстанції: Мурашова Н.А.
 
Провадження № 22-ц/807/615/24         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:     	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,   	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Богун Ілони Анатоліївни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми авансового платежу, -
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми авансового платежу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 09 липня 2020 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 000,00 доларів США як аванс за укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 », вартість зазначеної нерухомості сторони погодили у сумі 73 000,00 доларів США, про що ОСОБА_1 склала розписку. Договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки сторони мали укласти до 15 вересня 2020 року на умовах визначених у розписці, однак цей договір не був укладений в обумовлений строк, оскільки будинок не було введено відповідачем в експлуатацію. Вказує на те, що її представник 24 серпня 2023 року звернувся до відповідачки з вимогою повернути грошові кошти, шляхом надіслання претензії, також в додатку «Вайбер» ОСОБА_1 було надіслане відповідне повідомлення, яке переглянуто 11 вересня 2023 року, однак відповідачка не повернула ОСОБА_2 кошти у сумі 1 000,00 доларів США, що стало підставою для звернення до суду із зазначеним позовом. Посилаючись на ці обставини просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого авансового платежу у розмірі 1 000.00 доларів США, а також стягнути понесені нею судові витрати.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансового платежу в розмірі 1000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 28 листопада 2023 року, еквівалентно 36217,30 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , представник, адвокат Богун Ілона Анатоліївна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів відповідача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам та дійшов до помилкового висновку про задоволення позову. Розписка не містить строку повернення грошових коштів у випадку не укладення договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим строк їх повернення повинен обчислюватись з моменту пред`явлення вимоги. Направлена 24 серпня 2023 року вимога підписана адвокатом Нікітіной Т.Г., проте підтверджень повноважень представництва ОСОБА_2 про вчинення певних дій, а саме звернення до ОСОБА_1 з вимогою про повернення грошових коштів за розпискою від 09 липня 2020 року до претензії не додано, інших звернень до відповідачки з вимогою про повернення грошових коштів, ОСОБА_3 чи її повноважний представник не вчиняли, а тому ОСОБА_1 вважає, що строк повернення грошових коштів не настав, а отже і факту порушеного цивільного права позивачки на дату звернення до суду з позовом немає. 

Відповідно до відзиву на апеляційну представник ОСОБА_2 – адвокат Нікітіна Т.Г. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
В силу вимог ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 302 800 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 100 = 302 800 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 1 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 28 листопада 2023 року еквівалентно 36 214,30 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, зазначена справа відповідно до ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга   підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч.1 ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передані позивачем гроші за розпискою від 09 липня 2020 року у сумі 1000 доларів США є не завдатком, а авансом, які підлягають поверненню.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися , виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до  Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України  завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 

Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З наведеного слідує, що суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Судом встановлено, що 09 липня 2020 року ОСОБА_1 склала розписку про те, що вона отримала у ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 1 000,00 доларів США, визначену сторонами в розписці як завдаток за купівлю-продаж земельної ділянки з будинком, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , вартість будинку та земельної ділянки сторони погодили у сумі 73 000,00 доларів США, відповідний договір сторони домовились укласти до 15 вересня 2020 року, що підтверджується копією розписки (а.с.6).

Оригінал розписки був наданий представником позивача та досліджений судом в судовому засіданні. ОСОБА_1 та її представник факт отримання зазначених в розписці коштів у розмір 1 000,00 доларів США за вказаних обставин не оспорювали.

24 серпня 2023 року адвокат Нікітіна Т.Г., як представник ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 направила претензію з вимогою про повернення останньою ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1 000,00 доларів США, оскільки основний договір купівлі-продажу нерухомого майна зазначеного в розписці не було укладено до 15 вересня 2020 року (а.с.7).

Зазначену претензію було направлено засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта», що підтверджується відповідним фіскальним чеком від 24 серпня 2023 року із зазначенням трекінг номеру 215600426655, випискою із сайту АТ «Укрпошта» (а.с.7-8).

Відповідно до Інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 вересня 2023 року №347015314, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить, зокрема земельна ділянки з будинком, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: 2322183500:12:001:0504, право власності оформлене 09 червня 2023 року (а.с.11-12).

        Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_2   вказувала, що вона уклала у простій письмовій формі з  ОСОБА_1   угоду ( у виді розписки)  від 09 липня 2020 року, на виконання якої передала останній 1000 дол. США як аванс з метою укладення у подальшому (до 15 вересня 2020 року ) нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки зазначений договір так і не було укладено, то ОСОБА_1  зобов`язана повернути ОСОБА_2    сплачений аванс у розмірі 1 000 дол. США. 

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання,а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі

Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі  статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

        Отже, попередній договір укладається у такі й же формі, як і основний.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 
У цій справі між сторонами відсутні належним чином оформлені договірні відносини, оскільки ні попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, ні договір купівлі-продажу у порядку, визначеному чинним законодавством України, не укладався..
Сама лише наявність розписки, без з`ясування її справжньої правової природи, не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас, сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.
Відсутність зобов`язань між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів на підставі статті 571 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком.
Таким чином, суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог згідно зі статтями 570, 751, 626, 657 ЦК України та стягнення з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2   1 000, 00  дол. США як авансу. 

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 (провадження N 12-161гс19) вказано, що "саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом "jura novit curia" ("суд знає закони") суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.
Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 рокуу справі N 922/3412/17 (провадження N 12-182гс18) та від 13 лютого2019 року у справі N 320/5877/17 (провадження N 14-32цс19) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".

У частині третій статті 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до частини четвертої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Ураховуючи зазначене, не можна вважати, що відносини, які виникли між сторонам, є договірними.

Судом встановлено, що 09 липня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 досягнуто згоди щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки з будинком за адресою: АДРЕСА_1 »

У зв`язку із досягненням усної домовленості щодо умов купівлі-продажу, позивач передала відповідачу 1000, 00 дол. США, про що остання написала розписку. Відповідно до цієї розписки відповідач отримала від позивачки грошові кошти в сумі 1000, 00 дол. США та зобов`язалася продати їй вищезазначене нерухоме майно у строк до 15 вересня 2020 року за ціною 73000, 00 дол. США.

Договір купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна у зазначений строк не було укладено, оскільки будинок АДРЕСА_1 не введено в експлуатацію.

Відповідно до інформації довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вищезазначений житловий будинок за відповідачкою ОСОБА_1 зареєстровано лише 09 червня 2023 року 

Оскільки, встановивши, що договір купівлі-продажу земельної ділянки з житловим будинком між сторонами не був укладений, тому колегія суддів приходить до висновку, що отримана ОСОБА_1 сума у розмірі 1 000,00 дол. США вважається отриманою відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню.
Сторони у справі не оспорювали факт передачі ОСОБА_2 1 000 дол. США ОСОБА_1 .
У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.
         Аналогічні висновки щодо підстав повернення коштів за відсутності договірних відносин викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/6937/17-ц, провадження № 61-18307св18; від 06 лютого 2019 року у справі № 522/13292/16-ц, провадження № 61-31140св18; від 23 вересня 2019 року у справі № 642/203/14-ц, провадження № 61-19005св18; від 12 грудня 2019 року у справі № 757/25368/16-ц, провадження № 61-21669 св18; від 11 листопада 2020 року у справі № 522/19690/18, провадження № 61-15125св19; від 31 березня 2021 року у справі № 363/3555/17-ц, провадження № 61-22274св19, у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18, у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 465/5790/17 провадження № 61-14395 св21, у постанові від 31 травня 2023 року у справі № 947/26577/19,провадження № 61-6346 св22.
Доказів того, що між сторонами існують якісь договірні правовідносини, у матеріалах справи немає. 
  У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20.
Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача не виник обов`язок повернути грошові кошти, оскільки в розписці не вказано про такий обов`язок, а претензія пред`явлена представником ОСОБА_2 , адвокатом Нікітіною Т.Г. без документів, які підтверджують її повноваження, тому строк виконання відповідачкою обов`язку повернути грошові кошти не настав і права позивачки не порушені є безпідставними. В тексті розписки від 09 липня 2020 року зазначено, що ОСОБА_1 бере у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 000,00 доларів США, як завдаток за купівлю-продаж земельної ділянки з будинком, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 73 000 доларів США. Відповідний договір сторони домовились укласти до 15 вересня 2020 року, проте такий договір у визначений сторонами строк укладено не було. Сторони у справі не оспорювали факт передачі ОСОБА_2 1000 дол. США ОСОБА_1 .. Отже у ОСОБА_1 виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, оскільки остання отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна. Представництво інтересів ОСОБА_2 адвокатом Нікітіною Т.Г. підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 24 серпня 2023 року, укладений між ними. Відповідно до п. 1.1 договору, предметом вказаного договору є підготовка (в тому числі підписання, відправлення та подача всіх необхідних документів, листів, претензій, заяв, заяв по суті справи тощо, а також представництво інтересів клієнта в судах на всіх інстанціях, та вчинення інших дій, які пов`язані зі справою). 
Отже, суд зробив правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1000, 00 доларів США, ( що за офіційниим курсом НБУ станом на час ухвалення рішення суду еквівлентно 36217, 30 грн), проте помилилися щодо мотивів такого стягнення.
Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, апеляційний суд змінює оскаржуване судове рішення у мотивувальній частині, виклавши його у редакції цієї постанови, 
Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів його ухвалення, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 376,  381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Богун Ілони Анатоліївни задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2023 року у цій справі змінити виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова складена 05 березня 2024 року.
Головуючий, суддя                 Суддя               Суддя
Подліянова Г.С.               Гончар М.С. Маловічко С.В.