Справа № 145/1747/23
Провадження № 22-ц/801/107/2024
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року	Справа № 145/1747/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя – доповідач),
суддів Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_2 , на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 8.11.2023 року, ухвалене у складі судді Ратушняка І. О. в приміщенні суду в м. Тульчин, - 
в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом (вх. № 7743/23-вх від 9.10.2023 року) до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, в якому, посилаючись на положення статей 180 - 183 СК України, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти в розмірі 1/2 частки з всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше встановленого законом мінімального рекомендованого розміру аліментів, на утримання синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з дня подачі позову. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 з 6.05.2014 року. Під час шлюбу в них народилось двоє дітей: ОСОБА_6 , 2015 року народження, та ОСОБА_7 , 2017 року народження. Діти проживають з позивачем і перебувають на її утриманні. Шлюб між позивачем та відповідачем не розірвано, але добровільно надавати кошти на утримання дітей він відмовляється, а також не займається вихованням дітей, не цікавиться їх розвитком.
Позивач багатодітна мати, на даний час не працює, проживає за рахунок тимчасових заробітків, ведення домашнього господарства, їй важко забезпечувати дітей самим необхідним та забезпечувати свою власну життєдіяльність.
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 8.11.2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частини з всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше встановленого законом мінімального гарантованого розміру аліментів, починаючи з 9.10.2023 року до досягнення дітьми повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 в прибуток держави судовий збір в сумі 1073 грн 60 коп. 
Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_2 , подано апеляційну скаргу (вх. № 9875 від 23.11.2023 року), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше встановленого законом мінімального гарантованого розміру аліментів, починаючи з 9.10.2023 року до досягнення дітьми повноліття.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував ряд обставин, які впливають на матеріальний стан апелянта, зокрема те, що рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17.04.2012 року у справі № 223/458/2012 з відповідача стягуються аліменти в розмірі частини всіх видів його заробітку на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 14.02.2012 року, до повноліття дитини.
Окрім цього, обов`язок по утриманню дітей покладається законом на обох батьків. 
11.11.2023 року відповідача виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знято із всіх видів забезпечення. Відповідач після звільнення з лав ЗСУ наразі немає постійного місця роботи. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України). 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України з таких підстав.
У справі встановлено наступні обставини.
ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується їхніми свідоцтвами про народження /а. с. 4-5/. 
Діти проживають з матір`ю ОСОБА_1 у будинку її батьків, на утриманні позивачки троє неповнолітніх дітей, що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою виконавчим комітетом Сутисківської селищної ради № 863 від 04.10.2023 /а. с. 7/ та актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 від 04.10.2023 /а. с. 8/.
27.10.2023 року ОСОБА_2 подано клопотання (ЕП-1949/23-вх) про розгляд справи у його відсутності У даному клопотанні відповідач вказав, що проти задоволення позовної заяви не заперечує /а. с. 15/.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач працездатного віку, працює, отримує доходи, згоден сплачувати аліменти на утримання синів ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у розмірі 1/2 частини з всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше встановленого законом мінімального гарантованого розміру аліментів, а відтак сплата аліментів в погодженому сторонами розмірі є обґрунтованою.
Зазначений висновок суду першої інстанції зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне. 
Згідно із частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частина третя статті 181 СК України). 
При визначенні розміру аліментів суд ураховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 СК України).
Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (частина третя статті 183 СК України). 
Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Згідно з частиною третьою статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а тому висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частини з всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше встановленого законом мінімального гарантованого розміру аліментів, починаючи з 9.10.2023 року до досягнення дітьми повноліття, є правильними та відповідає фактичним обставинам справи встановленим на час ухвалення рішення.
Судом першої інстанції правомірно враховано те, що відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог, фактично визнавши обставини позовних вимог (частина перша статті 82 ЦПК України) /а. с. 15/, доказів на спростування позовних вимог відповідач відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України суду першої інстанції не подавав, розпорядився своїми правами на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). 
Колегією суддів також враховано, що виховання дітей одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дітей, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають докладати обоє батьків для розвитку дітей, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку матір.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) вказано, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2023 року  у праві № 757/19682/18-ц зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.
Твердження представника відповідача про те, що з 11.11.2023 року відповідача виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знято із всіх видів забезпечення, відповідач після звільнення з лав ЗСУ наразі немає постійного місця роботи, суд апеляційної інстанції не вважає такими, що спростовують правильні висновки суду першої інстанції, оскільки зазначені обставини не існували на час розгляду справи та ухвалення рішення суду першої інстанції (8.11.2023 року).
Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17.04.2012 року у справі № 223/458/2012 з відповідача стягуються аліменти в розмірі частини всіх видів його заробітку на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 14.02.2012 року, до повноліття дитини, суд апеляційної інстанції не вважає такими, що свідчать про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки про наявність даного рішення відповідачу було відомо на час розгляду цієї справи, і не зважаючи на дану обставину, він визнав позовні вимоги та погодився на стягнення з нього аліментів у розмірі частини.
У свою чергу, призначення судом меншого розміру аліментів на утримання синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призведе до порушення їх прав порівняно з іншим сином ОСОБА_8 на користь якого стягуються з відповідача аліменти в розмірі частини всіх видів його заробітку, та буде свідчити про те, що діти перебуватимуть у нерівних умовах та матеріальному забезпеченні зі сторони батька. 
Стягнення судом першої інстанції аліментів на дітей шляхом визначення єдиної частки у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття, є необхідним для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків.
Доказів того, що відповідач на час ухвалення рішення суду першої інстанції не має матеріальної можливості сплачувати аліменти суду не надано. 
Колегія суддів також зазначає, що відповідач не позбавлений права звернутися до суду з вимогами про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів, за наявності для цього передбачених законом підстав з належним їх обґрунтуванням та підтвердженням відповідними доказами.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. 
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 8.11.2023 рокуу даній справі залишити без змін. 
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: С. Г. Копаничук 

В. П. Рибчинський