ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 р. 	Справа № 520/2903/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Мельнікової Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2023, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 19.11.23  по справі № 520/2903/23
за позовом          ОСОБА_1  
до         Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                           
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо прийняття рішення від 16.01.2023, яким відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ;
- зобов`язати відповідача призначити пенсію за вислугу років, починаючи з наступного дня після звільнення, тобто з 24.11.2021, ОСОБА_1 з урахуванням календарної вислуги - 20 років, 03 місяці, 24 дні, відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи з розміру грошового забезпечення на момент звільнення.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про протиправну бездіяльність відповідача, яка полягала у тому, що на час звільнення позивача зі служби вислуга років у календарному обчисленні становить: 20 років 3 місяці 24 дні, що на думку позивача, дає йому право на призначення пенсії відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (у редакції, що діяла станом на час початку служби позивача). Однак, відповідач рішенням від 16.01.2023 відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугу років за п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України №2262-ХІІ з посиланням на те, що вислуга років позивача не відповідає вимогам ст. 12 Закону України №2262-ХІІ (у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою щодо підготовки документів для призначення йому пенсії). На переконання позивача, до спірних правовідносин належить застосовувати умови призначення пенсії за вислугу років, які діяли на момент його призначення на посаду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2023 позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 16.01.2023 про відмову у призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, починаючи з наступного дня після звільнення, з урахуванням календарної вислуги - 20 років, 03 місяці, 24 дні, відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи з розміру грошового забезпечення на момент звільнення, з 24.11.2021.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківської області за рахунок бюджетних асигнувань витрати по сплаті судового збору на користь ОСОБА_1 у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу у податковій міліції ГУ ДФС у Харківській області у період з 01.08.2001 та 24.11.2021.
У подальшому, позивач був звільнений з посади начальника відділу оперативного реагування управління координаційного забезпечення податкової міліції Головного управління ДФС у Харківській області у запас Збройних Сил України через скорочення штатів, відповідно до наказу від 19.11.2021 №383-о та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України за п. 64 пп. «г» (через скорочення штатів). Вислуга років на день звільнення позивача у календарному обчисленні склала 20 років, 03 місяці, 24 дні.
25.11.2021 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДФС у Харківській області з проханням оформити необхідні документи для призначення йому пенсії та подати їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції Закону, що діяла на час призначення позивача на посаду, у частині соціальних гарантій щодо вислуги років, необхідної для призначення пенсії.
Листом Головне управління ДФС у Харківській області від 29.11.2021 №1640/К/20-97-07-27  повідомило ОСОБА_1 про те, що станом на дату звільнення вислуга років позивача становила у календарному обчисленні 20 років, 03 місяці, 24 дні, що недостатньо для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Не погоджуючись з вказаним рішенням Головного управління ДФС у Харківській області, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою у 2022 році.
Так, з комп`ютерної програми «Спеціалізоване діловодство суду» судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.07.2022 у справі №520/27602/21 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС у Харківській області (вулиця Пушкінська, будинок 46, місто Харків, 61057) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено у повному обсязі. 
Визнано протиправними дії Головного управління ДФС у Харківській області щодо відмови підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області подання про призначення пенсії ОСОБА_1 . 
Зобов`язано Головне управління ДФС у Харківській області підготувати подання про призначення пенсії, оформити всі необхідні документи та подати їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області для призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з урахуванням вислуги років - 20 років, 03 місяці, 24 дні, відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи з розміру грошового забезпечення на момент звільнення ОСОБА_1 .
Вказане рішення набрало законної сили – 16.08.2022.
На виконання вищезазначеного рішення Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/27602/21 Головне управління ДФС у Харківській області підготувало матеріали для призначення пенсії позивача та надіслало до ГУ ПФ України в Харківській області листом від 13.01.2023 №5/9/20-97, що підтверджується листом Головного управління ДФС у Харківській області від 16.01.2023 №6/К/20-97, копія якого наявна у матеріалах справи.
За результатами розгляду матеріалів для призначення пенсії позивача, які надіслані Головним управлінням ДФС у Харківській області, відповідачем прийнято рішення від 16.01.2023 про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
В оскаржуваному рішенні вказано, що п. «а» ст. 12 Закону України №2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у п.п. «б»-«д», «ж», «з» ст. 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема: з 01.10.2020 або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.
Водночас, зазначено, що згідно з поданими матеріалами, позивача звільнено зі служби у віці 38-м років відповідно до ст. 64 п. «г» (через скорочення штатів/при відсутності можливості подальшого використання на службі). Вислуга років у календарному обчисленні становить: 20 років 03 місяці 24 дні (у пільговому: відсутнє), що не відповідає вимогам ст. 12 Закону України №2262-ХІІ.
Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся з даною позовною заявою до суду.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам зазначає наступне.
Так, питання, у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які проходили службу, зокрема в Державній фіскальній службі є, зокрема Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі по тексту – Закон України №2262-ХІІ), у редакції діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення.
З урахуванням положень п. «а» ст.12 Закону України №2262-ХІІ (у редакції, що діяла станом на момент призначення на службу позивача) передбачали, що пенсія за вислугу років призначається особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше.
Заява про призначення пенсії згідно з вищезазначеним Законом повинна подаватися до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення (стаття 48 Закону України №2262-ХІІ).
Відповідно до ст. 49 Закону України №2262-ХІІ пенсію призначають органи Пенсійного фонду України. Документи про призначення пенсії розглядає орган Пенсійного фонду України і не пізніше ніж у 10-денний строк з дня їх надходження приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії. Документом, який підтверджує призначення пенсії, є пенсійне посвідчення, що видається органом Пенсійного фонду України. Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причини орган Пенсійного фонду України видає (надсилає) заявникові не пізніше ніж протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.
Згідно з п. 1 Постанови Правління Пенсійного фонду України «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 30.01.2007 №3-1  (далі - Постанова №3-1) заяви про призначення пенсії та вислугу років, особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом України №2262-ХІІ, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України. Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України. Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України. Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи).
Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів.
Відповідно до вимог п. 2 Постанови №3-1, уповноважений структурний підрозділ оформлює всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії, ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу що призначає пенсії за місцем проживання особи.
Згідно з п. 12 Постанови №3-1 уповноважений структурний підрозділ формує вищезазначену заяву та подання про призначення пенсії відповідно до Додатків 1, 2 до п. 12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Постановою Кабінету Міністрів України «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» від 02.11.2006 №1522 було визначено, що органам Пенсійного фонду України було передано функції з призначення і виплати пенсій відповідно до Закону №2262-ХІІ.
Пенсії працівникам податкової міліції оформлюють кадрові служби обласних управлінь Державної фіскальної служби. Призначають і нараховують пенсії відповідні відділи обласних управлінь Пенсійного фонду України.
За змістом положень ст.ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 58 Конституції України закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України має вищу юридичну силу, нормативно-правові акти повинні відповідати їй.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13.05.1997 №1-зп зазначив, що ст. 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадян упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (абз. 1 і 2 п. 5 мотивувальної частини вказаного Рішення). Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності тільки за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи (абз. 2 п. 2 Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 КСУ від 19.04.2000). Мета принципу незворотності - блокувати ущемлення прав і свобод людини з боку держави. Така направленість тлумачення цього принципу робить його однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.
Така правова позиція вже неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 31.05.2016 у справі №826/11379/14, від 10.05.2016 у справі №п/800/362/15, від 20.04.2016 у справі №826/16796/14, від 12.04.2016 у справі №813/7851/13-а, від 01.03.2016 у справі №826/4860/13-а, від 03.02.2016 у справі №826/72/15, від 02.02.2016 у справі №804/14800/14, від 24.11.2015 у справі №816/1229/14 (21-3669а15), від 17.11.2015 у справі №2а-18442/11/2670, від 16.09.2015 у справі №826/4418/14 (21-1465а15), встановлено, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Отже, застосування ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в часі, слід виходити із того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до, ст. 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Так, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників податкової міліції, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 17.07.2018 №6-р/2018 вказав, що обмеження чи скасування Законом України пільг, компенсацій і гарантій, установлених законом, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених ст. 16 Конституції України, у тому числі, щодо соціального захисту осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України №2262-ХІІ.
Колегія суддів зазначає, що приписи ч.2 ст. 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність, зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які виходять на пенсію.
Конституційний Суд України у Рішенні від 13.05.1997 №1-зп висловив правову позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Таким чином, порядок щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції Закону станом на час початку служби позивача) поширюються не тільки на працівників, які мали необхідний трудовий стаж, що надавав їм право на призначення пенсії за вислугу років до введення в дію нового правового регулювання, але й тих, хто почав свою професійну діяльність у період дії законодавства, яке передбачало право на призначення пенсії за вислугу років зі стажем роботи не менше 20 років.
Крім того, Конституція України та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося що пільги, компенсації, гарантії с видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достотній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (абз. 14 п. 5 мотивувальної частини). (Рішення Конституційного суду у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абз. 3, п. 4 із розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та офіційного тлумачення положення ч. 3 ст. 11 Закону України «Про статус суддів» (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) від 11.10.2005 №8-рп/2005).
Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційною права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України норми є обов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підривне, принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (абз. 1 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини). (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.ст. 29, 36, ч. 2 ст. 56, ч. 2 ст. 62, ч. 1 ст. 66, п.п. 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 ст. 71, ст.ст. 98,101, 103, пі Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про соціальні гарантії громадян) від 09.07.2007 №б-рп/2007).
Враховуючи, правову позицію Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю (абз. 4, 5  пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). (Рішення Великої палати Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) п. 12 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-УІІІ від 22.05.2018 №5-Р/2018).
Колегія суддів зазначає, що в Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України).
Так, безумовно, держава має відповідним чином регулювати економічні процеси, встановлювати і застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту усіх громадян.
У той же час, судом враховується принцип легітимних обґрунтованих очікувань, як правомірних, законних, розумних та виправданих сподівань як складової верховенства права та похідного від нього принципу юридичної визначеності.
Матеріалами справи підтверджено, що 01.08.2001 позивач проходив службу у податковій міліції, та відповідно до закону, який діяв на момент прийняття його на вказану службу мав абсолютно обґрунтовані очікування, що у випадку належної праці, маючи вислугу 20 років, він набуде визначеного законом права на пенсійне забезпечення. Це не було його суб`єктивним сприйняттям або помилковою оцінкою обставин, це були діючі норми чинного на момент прийняття його на службу законодавства України.
Відповідно до Постанови Верховного Суду від 20.10.2020 у справі №826/3694/16 встановлено, що складовою принципу юридичної визначеності є принцип легітимних очікувань, який має застосуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а – й під час безпосереднього застосування чинних норм права, що даватиме можливість особі у розумних межах передбачати наслідки своїх дій.
Враховуючи, що наслідком своєї дії - призначення у 2001 році на посаду позивач вбачав працю та вихід на пенсію після вислуги 20 років, оскільки це було передбачено законодавчо. Зазначене є цілком законними, обґрунтованими очікуваннями позивача.
Водночас, наведене не було враховано відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.
З урахуванням зазначеного та на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2023 по справі № 520/2903/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Головуючий суддя 		С.С. Рєзнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    Л.В. Мельнікова