ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/5770/17  Номер провадження 22-ц/814/174/24	Головуючий у 1-й інстанції Аркатова  К. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І.В.  

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від   30 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Аркатовою К.В., повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Департамент реєстрації Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Наталія Іванівна, про поновлення порушеного права, визнання дій протиправними, визнання недійсним договорів купівлі продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та вселення, -
В С Т А Н О В И В:

12 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг»,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Департамент реєстрації Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Н. І., про поновлення порушеного права, визнання дій протиправними, визнання недійсним договорів купівлі - продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та вселення.
Позовні вимоги мотивовані, що 21.10.2005 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», укладено кредитний договір №194-05/ХІЦ-Ф, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 20 100,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитними коштами 12,5 процентів річних, на строк до 21.10.2026 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 21.10.2005 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку житлове приміщення, придбане за кредитні кошти, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 12.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, відповідно до положень якого ТОВ «Кей-Колект» одержало право вимагати від боржників і гарантів виконання усіх зобов`язань за первинними договорами і договорами забезпечення. 12.12.2013 року у ТОВ «Кей-Колект» змінився засновник та на підставі договору №6-К право обробки її персональних даних та здійснення від імені ТОВ «Кей-Колект» усіх юридичних та фактичних дій щодо стягнення заборгованості за кредитним договором отримало ТОВ «Укрборг», про що вона була повідомлена. З січня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» відмовилося приймати від неї належне виконання основного зобов`язання у валюті платежу, визначеній умовами кредитного договору, повідомивши її, що воно приймає оплату заборгованості за кредитними договорами виключно у гривні, та не надало на її запит відомостей про номери рахунків для виконання зобов`язання у валюті кредиту, а також про залишок основного боргу. З огляду на фактичну відмову ТОВ «Кей-Колект» приймати від неї належне виконання основного зобов`язання у визначеній кредитним договором валюті платежу, вважає, що ТОВ «Кей-Колект» не набуло права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом звернення стягнення на нього. У лютому 2017 році їй стало відомо, що право власності на належну їй квартиру перейшло до ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Малаховою Г. І., зареєстрованого у реєстрі за №148, продавцем за яким є ТОВ «Кей-Колект». Зазначала, що дії ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Укрборг» як щодо звернення стягнення на іпотечне майно у спосіб його продажу іпотекодержателем у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», так і щодо примусового виселення без направлення їй вимоги про виселення з квартири та відповідного рішення суду, а також без надання жилого приміщення з фонду житла для тимчасового проживання, є протиправними, оскільки такі дії не відповідають нормам Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У подальшому ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Шаульською Н.І., зареєстрованого у реєстрі за №599, продала квартиру АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_3 . Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд: - визнати протиправними дії ТОВ «Кей-Колект» щодо примусового стягнення та відчуження без згоди власника належного їй на праві власності нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , та поновити порушені її права на володіння і користування вказаною квартирою; - визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 27.01.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Малаховою Г. І., зареєстрований у реєстрі за №148, за умовами якого ОСОБА_2 набула право власності на зазначену квартиру; - визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Малахової Г. І. про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 24.05.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Шаульською Н. І., зареєстрований у реєстрі за №599, за наслідками укладення якого право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_3 ; - визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Шаульської Н. І. про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 ; - визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; - витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 спірну квартиру; - вселити її до зазначеної квартири.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що чинне законодавство передбачає право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. У пункті 4.2. іпотечного договору сторони передбачили, що право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, за змістом частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», можливість задоволення кредитором вимог за рахунок предмета іпотеки у спосіб звернення стягнення на нього залежить від дотримання іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відміннім від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Позивач на обґрунтування позовних вимог не надала належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій відповідачів щодо звернення стягнення на іпотечне майно, яке відбулося відповідно до іпотечного застереження, а тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій ТОВ «Кей-Колект» щодо звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , а отже і для задоволення похідних від зазначеної вимог позивача про поновлення її прав на володіння і користування вказаною квартирою, визнання недійсними наступних укладених договорів щодо спірного майна та його витребування у останнього набувача - ОСОБА_3 .
Постановою Харківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року -скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду задовольняючи частково касаційну скаргу  ОСОБА_1 , виходив з таких підстав. Щодо доводів  ОСОБА_1  про не застосування судами до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то на час вирішення справи судам попередніх інстанцій чинним був Закон України від 07 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», втрату чинності яким передбачено з 23 вересня 2021 року, підпунктом 1 пункту 1 якого визначено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, - у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. У контексті зазначеного, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18а (провадження № 11-474апп19) та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) зробила висновок про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений сторонами в іпотечному застереженні, є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. З огляду на наведене, Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані, викладені у відзиві на касаційну скаргу аргументи ТОВ «Кей-Колект» про те, що на здійснене у позасудовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». ОСОБА_1 на обгрунтування протиправності дій ТОВ «Кей-Колект» щодо примусового стягнення та відчуження без згоди власника нерухомого майна - квартири квартиру АДРЕСА_1 , посилалася на недотримання відповідачем положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», аналогічні аргументи вона наводила і в апеляційній скарзі на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірне житло використовується нею як постійне місце проживання та було продано банком під час дії заборони на відчуження такого майна, помилково пославшись на те, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки не було примусовим, а здійснено в позасудовому порядку, на який позивач добровільно погодилася в іпотечному договорі. Крім того, апеляційний суд не встановив за рахунок яких коштів була придбана спірна квартира, що є предметом іпотеки та не звернув увагу на доводи заявника про її незаконне виселення зі спірного іпотечного житла за відсутності відповідного рішення суду. Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду щодо застосування статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постанові від 12 квітня 2021 року у справі №310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19), про те, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК Української РСР з урахуванням статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається. Верховний Суд вважає, що знайшли своє підтвердження доводи ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив її клопотання про витребування та дослідження доказів на підтвердження того, що спірна квартира була єдиним місцем проживання позивачки з 2008 року до моменту незаконного виселення з житла, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність порушень відповідачами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Верховний Суд також вважає необхідним звернути увагу апеляційного суду на те, що одночасне подання віндикаційного та негаторного позову є неможливим, а у випадках, коли такі вимоги заявлені одночасно, суд має самостійно визначити, яку вимогу по суті, а не за формою, заявив позивач, та застосовувати ті норми права, що регулюють спірні правовідносини та призведуть до ефективного захисту (відновлення) порушеного права.
Отже, предметом даного апеляційного розгляду є рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року, яким відмовлено  ОСОБА_1  у задоволенні позову (з урахуванням  вказівок  Верховного Суду у відповідності до вимог ч. 1 ст. 417 ЦПК України, яка передбачає, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи). 
В апеляційній скарзі   ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення першлї інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга (з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 2021 року) мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, належним чином невмотивоване, ухвалене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначила, що діями ТОВ «Кей-Колект» було порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Будь-якої усної чи письмової згоди на відчуження вказаної квартири на користь третіх осіб вона не надавала.
       У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29.10.2021 року призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду з повідомленням учасників справи на 25.11.2021 року о 14-30 год. (т. 5 а.с. 142).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд. 

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів у складі: головуючого судді Дорош А.І, суддів Лобова О.А., Триголова В.М. (т.6 а.с.1).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03.10.2022 року справу прийнято до провадження, завершено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду на 10.00 год. 05 квітня 2023 року.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.04.2023 року зупинено провадження у даній цивільній справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) та оприлюднення судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (т.6 а.с. 28-31).
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18.09.2023 року відновлено апеляційне провадження у даній справі та призначено її до розгляду у приміщенні Полтавського апеляційного суду на 10.40 год. 27.11.2023 року, зал судових засідань № 2, про дату, час та місце розгляду справи повідомити учасників справи (т.6 а.с. 44).  
У судове засідання до апеляційного суду (після оголошеної перерви у справі 17.01.2024 року) не з`явилися учасники справи. Позивач ОСОБА_1  та її представник –з адвокат Воробйов О.О. належним чином  повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 19.01.2024 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на офіційну електронну адресу у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.6 а.с. 93-94). Представник відповідача  ТОВ «Кей Колект», з яким була погоджена дата судового засідання   у минулому судовому засіданні 17.01.2024 року, на зв`язок у режимі відеоконференції не вийшов, секретарю судового засідання повідомив про свою зайнятість в іншій справі. Судова повістка на ім`я відповідача ОСОБА_3 повернулася до Полтавського апеляційного суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (т.6 а.с. 74,83), що у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки, треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (т.6 а.с. 91), Департамент реєстрації Харківської міської ради (т.6 а.с. 85), приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна (т.6 а.с. 86) належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 19.01.2024 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України та поштовим зв`язком, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Н.І. 06.02.2024 року подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність (т.6 а.с. 107).Заяви та клопотання про відкладення справи розглядом від учасників справи до апеляційного суду не надходили. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 21.10.2005 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладений кредитний договір №194-05/ХІЦ-Ф, за умовами якого позивач отримала кредит у розмірі 20 100,00 доларів США (101 505,00 грн. у гривневому еквіваленті) зі сплатою за користування кредитними коштами 12,5 процентів річних, на строк до 21.10.2026 року, цільове призначення кредиту: придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 18-20).
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 21.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко І.А., зареєстрованим у реєстрі за № 4591, укладеним між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (прокупець) продаж вчинено сторонами за суму 115 646,00 грн. 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 21.10.2005 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладений договір іпотеки, згідно з яким іпотекодавець передала в іпотеку нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 21-23).
Згідно з укладеним 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» договором факторингу №1, банк (клієнт) передав у власність фактору права вимоги, існуючі або майбутні, до боржників та гарантів щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникли на підставі первинних договорів та договорів забезпечення, у тому числі, за вищевказаним кредитним договором.
01.11.2013 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Укрборг» укладений договір №6-К, на підставі якого ТОВ «Кей-Колект» (як замовник) доручає, а ТОВ «Укрборг» (як виконавець) приймає на себе зобов`язання за винагороду надавати замовнику послуги, а саме, здійснювати дії, спрямовані на сприяння погашенню наявної заборгованості боржників перед замовником, у зв`язку з чим замовник передає виконавцю інформацію, яка необхідна для надання послуг.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.07.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03.09.2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», Харківського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», ТОВ «Кей-Колект», ТОВ «Укрборг» про визнання частково недійсним договору факторингу, стягнення коштів, зобов`язання вчинити дії.
Судовими рішеннями у зазначеній вище справі встановлено преюдиційні при вирішенні зазначеної справи обставини щодо правомірності набуття ТОВ «Кей-Колект» прав кредитора за кредитним договором, та як іпотекодержателя предмета іпотеки - спірної квартири за договором іпотеки від 21.10.2005 року.
У зв`язку з порушенням ОСОБА_5 строків повернення чергових платежів на виконання основного зобов`язання, з 2007 року у неї виникла заборгованість, що підтверджується рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.07.2015 року та ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03.09.2015 року у справі №646/12081/14-ц.
01.04.2014 року ТОВ «Кей-Колект» надіслало на адресу ОСОБА_1 повідомлення за вих. №731939/L19 про те, що 12.12.2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладені договір факторингу №1 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений нотаріально, згідно з якими право вимоги за кредитним договором від 21.10.2005 року №194-05/ХІЦ-Ф та за договором іпотеки від 21.10.2005 року, за умовами якого ОСОБА_6 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , перейшло до ТОВ «Кей-Колект». Свої зобов`язання з повернення кредиту ОСОБА_1 у повному обсязі не виконала, у зв`язку з чим станом на 01.04.2014 року у неї утворилася заборгованість за користування кредитними коштами у розмірі 6 852,16 доларів США. Повідомленння нового кредитора також містило вимогу про сплату заборгованості на усунення порушень основного зобов`язання (т.4 а.с. 140-142).
ОСОБА_1 вимогу ТОВ «Кей-Колект» не виконала, заборгованість за кредитним договором не погасила.
09.12.2016 року ТОВ «Кей-Колект» направило ОСОБА_1 на зазначену нею у договорі іпотеки адресу: АДРЕСА_2 , повідомлення від 07.12.2016 року вих. №731939/586_47 про продаж предмета іпотеки у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», яке було відправлено рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням про вручення. Зазначене повідомлення повернулося на адресу ТОВ «Кей-Колект» з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
27.01.2017 року між ТОВ «Кей-Колект» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Малаховою Г. І., зареєстрований у реєстрі за №148.
У подальшому ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Шаульською Н. І., зареєстрованого у реєстрі за №599, продала квартиру АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_3 (т.2 а.с. 84-85).

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. 
Предметом даного спору є визнання протиправними дії ТОВ «Кей-Колект» щодо примусового стягнення та відчуження без згоди власника належного  ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , поновлення порушеного права на володіння і користування вказаною квартирою; визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 27.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Малаховою Г.І., зареєстрованого у реєстрі за №148; визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Малахової Г.І. про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири від 24.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Шаульською Н.І., зареєстрованого у реєстрі за №599; визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Шаульської Н.І. про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 спірної квартири; вселення ОСОБА_1 до зазначеної квартири.
У позовній заяві та в уточнених позовних вимогах, позивач зазначала про те, що квартира АДРЕСА_1 , придана нею за ціною 115 646,00 грн. за споживчий кредит, розмір якого складав 20 100,00 доларів США (101 505,00 грн. у гривневому еквіваленті), тому на неї поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції, у ньому відсутні висновки суду з приводу посилань позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
У постанові Великої Палати Верховного Суду України від 26.07.2023 року у справі №759/5454/19, фактичні обставини якої є подібними до даної справи, щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин вказано, що 07.06.2014 року набрав чинності Закон №1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12.05.1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV). Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону №1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон №1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, яка є предметом апеляційного перегляду, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 28,90 кв.м., яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 21.10. 2005 року, укладеного в іноземній валюті.
Таким чином, у приватного нотаріуса Малахової Г.І. були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Кей-Колект».
В апеляційному суді 17.01.2024 року представник відповідача ТОВ «Кей Колект» - адвокат Колосов А.В. заявив клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні для надання доказів в частині наявності у позивача ОСОБА_1 іншої нерухомості, яка використовується нею як місце постійного проживання для підтвердження факту того, що спірна квартира не використовувалася нею як місце постійного проживання.
02.02.2024 року до апеляційного суду надійшли письмові пояснення представник відповідача ТОВ «Кей Колект» - адвоката Колосов А.В., належні та допустимі докази про наявність у позивача іншої нерухомості, яка використовується нею як місце постійного проживання, суду не надано (т.6 а.с. 103-106).
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі №914/3224/16 (12-128 гс 19). 

В частині позовної вимоги ОСОБА_1 про вселення апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Як вказано у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року, суд не встановив за рахунок яких коштів була придбана спірна квартира, що є предметом іпотеки та не звернув увагу на доводи заявника про її незаконне виселення зі спірного іпотечного житла за відсутності відповідного рішення суду.
Як вбачаєється з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 20 100,00 доларів США (101 505,00 грн. у гривневому еквіваленті), цільове призначення кредиту: придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.10.2005 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 вище вказану квартиру за ціною 115 646,00 грн., тобто, різниця між коштами, отриманими в кредит, та вартістю квартири, складає 14 141 грн., які є приватною власністю ОСОБА_1 , тобто, спірна квартира придбана частково за особисті кошти позивача.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2021 року у справі №310/2950/18 щодо застосування статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР,   вказано, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК Української РСР з урахуванням статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається. 
Виходячи з наведеного, колегія суддів приходитьдо висновку про задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про вселення у спірну квартиру.
З урахуванням встановлених обставин справи та вказівок Верховного Суду у даній справі, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, оскільки позовні вимоги про витребування майна та вселення є доведеними та підлягають задоволенню.
У задоволенні решти позовних вимог про поновлення порушеного права, визнання дій протиправними, визнання недійсним договорів купівлі продажу квартири слід відмовити. 
        Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову – на відповідача.
        Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1  сплатила 1920,10 грн. судового збору при пред`явленні  позову (т.1 а.с. 1), 5 698,00 грн. - при подачі апеляційної скарги (т.3 а.с. 1-2), 7 826,80 грн. – при подачі касаційної скарги (т.5 а.с. 24,32), а всього 15 444,90 грн., які підлягають стягненню з відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , по 3 861,22 грн. з кожного на користь позивача.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п.3,4, 376 ч. 3 п. 4 ЦПК України381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-
П О С Т А Н О В И В:
      
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року  – скасувати і ухвалити нове рішення. 

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Департамент реєстрації Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Наталія Іванівна, про поновлення порушеного права, визнання дій протиправними, визнання недійсним договорів купівлі продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та вселення – задовольнити частково.

Витребувати у  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1  квартиру АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1  у квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову – відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1  сплачений судовий збір у розмірі по  3 861,22 грн. з кожного. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2024 року.

СУДДІ:         А. І. Дорош                 О. А. Лобов                        В. М. Триголов