Дата документу 05.03.2024 Справа № 317/4758/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 317/4758/23         Головуючий у І інстанції: Сакоян Д.І.
Провадження № 22-ц/807/489/24         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Крилової О.В.,
        Бєлки В.Ю.,
секретар: Бєлова А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Наливайка Валентина Євгеновича на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У серпні 2023 року  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Наливайка В.Є. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2  про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку.
В обґрунтування позову зазначав, що 26.02.1983 між сторонами зареєстрований шлюб, у період якого за спільні кошти подружжя збудувало житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 20.09.2008, виданим Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізької області та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно в ОП «ЗМБТІ» № 20607540.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 08.06.2023 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22.06.2023 за ОСОБА_2 визнано право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 01.08.2023 ОСОБА_1 відмовлено у роз`ясненні вищевказаного рішення.
Позивач зазначав, що ОСОБА_2 створює неприйнятні умови для його проживання у спірному житловому будинку, забороняє користуватись частиною будинку та господарськими будівлями і спорудами, псує його майно, у зв`язку з чим, у нього виникла необхідність оформити належну йому частку житлового будинку.
Посилаючись на означені обставини,  ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Наливайка В.Є. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2023 року та прийняти нову постанову про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Наливайка В.Є. зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушення його права власності на спірний будинок, оскільки рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22 червня 2023 року у справі № 317/2318/23, яким за ОСОБА_2 визнано право особистої приватної власності на частину спірного будинку, не вирішено питання про його долю у спірному майні.
Оскільки колишня дружина відмовляється надати позивачеві його свідоцтво про право власності на будинок, оригінал якого знаходиться у неї, виганяє його з дому, вимагає показати документ на його паво власності на іншу половину домоволодіння, на думку скаржника, захистом його порушеного права буде визнання судовим рішенням права власності ОСОБА_1 на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти її доводів, зазначає, що позивач зловживає процесуальними правами, наголошує на відсутності законних підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Наливайко В.Є. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2023 року та задоволенні позову ОСОБА_1 
ОСОБА_2 та її представник – адвокат Железняк В.К. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вказували на її необґрунтованість та безпідставність, оскільки ОСОБА_2 не оспорює право власності ОСОБА_1 на половину будинку та жодним чином не перешкоджає реалізації позивачем його права власності на це майно. Рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача, відповідача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними доказами наявність обставин, передбачених ст. 392 ЦК України, щодо порушення його права власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 26.02.1983 Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 26.02.1983.
Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 20.09.2008 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20607540 від 16.10.2008, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться аналогічні відомості, що підтверджується відповідними довідками № 357418191 та № 357417686 від 07.12.2023.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 08.06.2023 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22.06.2023 поділено майно, яке належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину цього житлового будинку. Рішення набрало законної сили 01.08.2023.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 01.08.2023 ОСОБА_1 відмовлено у роз`ясненні рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22.06.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За приписами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Колегія суддів наголошує на тому, що спільна сумісна власність подружжя припинена шляхом перетворення у часткову власність. Тобто колишнє подружжя залишається співвласниками майна, що є їх частковою власністю, змінено тільки вид власності.
Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.
Як встановив суд першої інстанції, і апеляційний суд не виявив протилежного, позивач не довів того, що відповідач ставить під сумнів наявність у нього права власності на будинок, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника будь-якими іншими особами, що підтверджується тим, що відомості про спірний об`єкт нерухомого майна позивача внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто вказане нерухоме майно належить на праві власності позивачу.
При цьому, обставини, на які посилається позивач, щодо неможливості повернення відповідачем правовстановлюючих документів позивача також не можуть обґрунтовувати порушення прав позивача як власника спірного об`єкту нерухомості у цьому спорі про визнання права власності, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, позивач не довів, що він не зміг реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом у зв`язку з відсутністю зазначених документів, зокрема, отримав відмову у вчиненні того чи іншого правочину або інші перешкоди у реалізації своїх прав.
Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що під час розгляду цієї справи не встановлено жодних обставин, які б на теперішній час свідчили про наявність спору між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо поділу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Сам по собі факт визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на 1/2 частину даного житлового будинку не свідчить про порушення чи невизнання права ОСОБА_1 на іншу 1/2 частину такого будинку, що, відповідно, не зумовлює необхідності захисту права власності шляхом пред`явлення вимог про визнання такого права.
Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач створює йому неприйнятні умови проживання у спірному житловому будинку, забороняє користуватись частиною будинку та господарськими будівлями і спорудами, псує його майно, які скаржник не обґрунтовує належними доказами, можуть свідчити про неприязні стосунки між колишнім подружжям, що саме по собі не може бути підставою для застосування положень ст. 392 ЦК України та визнання судовим рішенням вже зареєстрованого права власності ОСОБА_1 на його половину будинку.
Посилання скаржника на те, що він позбавлений можливості отримати правовстановлюючий документ на свою частку житлового будинку у позасудовому порядку колегія суддів не приймає, оскільки вони є необґрунтованими, адже матеріали справи не містять доказів на їх підтвердження.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки позивач не довів порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника спірного нерухомого майна відповідачем.
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду в їх оцінці.
Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними позовній заяві, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України»,  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76 -78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Наливайка В.Є. слід залишити без задоволення, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2023 року– без змін.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Наливайка Валентина Євгеновича – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 13 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: