КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/9467/23                                                                        Головуючий у суді І інстанції Кордюкова Ж.І.
Провадження № 22-ц/824/1224/2024                                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
24 січня 2024 року                                                     м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 рокуу справі за позовом Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
 
в с т а н о в и в:
 
У травні 2023 року Міністерство юстиції України (далі - Мін'юст) звернулося до судуз позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 10 вересня 2020 року ОСОБА_1 перебув у трудових відносинах з Мін`юстом.
У липні 2022 року внаслідок рахункової помилки відповідачу замість 19 097,98 грн було нараховано 190 979,80 грн та отримано ним після сплати податків і зборів 153 738,74 грн матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.
Отже, в результаті лічильної помилки Мін`юстом сплачено відповідачу на 138 364,94 грн більше, аніж підлягало виплаті, у зв`язку з чим позивач звертався до ОСОБА_1 з листами щодо повернення надмірно виплачених коштів у добровільному порядку.
Відповідач повернув на рахунок Мін`юсту частину безпідставно отриманих коштів, а саме: у січні 2023 року - 2 000,00 грн та у березні 2023 року - 10 000,01 грн.
В подальшому трудові відносини між сторонами було припинено у зв`язку із звільненням відповідача 04 квітня 2023 року із займаної посади за власним бажанням з припиненням державної служби.
На теперішній час заборгованість ОСОБА_1 перед Мін`юстом складає 110 719,84 грн, яку необхідно повернути до державного бюджету на підставі статей 1212, 1215 ЦК України.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач звернувся до суду за вирішенням спору щодо стягнення надміру виплаченої державному службовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, тобто за вирішенням публічно-правового спору, який стосується проходження відповідачем публічної служби, тому відсутні підстави для відкриття провадження у справі, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що розгляд даного спору відноситься до юрисдикції адміністративних судів, оскільки відповідач припинив державну службу, не перебуває з Мін`юстом у трудових відносинах, добровільно не повернув надмірно виплачені йому кошти, тому справа про їх стягнення у судовому порядку підлягає розгляду загальним судом у порядку цивільного судочинства.
Предметом спору у цій справі є безпідставність набуття відповідачем грошових коштів, які належать позивачу, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
При постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не враховано, що фактично спірні правовідносини в цій справі стосуються реалізації права позивача на захист майнових прав, а між сторонами відсутній спір про право, який виник з таких правовідносин. Крім того, підсудність у цій справі пов`язана з цивільно-правовим спором, а саме стягненням з фізичної особи безпідставно набутих грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України.
Відтак, на переконання позивача, спір не є публічно-правовим, а випливає з відносин, які стосуються реалізації права позивача на захист майнових прав, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. 
При цьому, враховуючи відсутність між сторонами публічно-правових правовідносин, як і спору про право, який виник з таких правовідносин, відсутність імперативних норм процесуального закону про віднесення такого виду спору до юрисдикції адміністративних судів, спір у цій справі має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні вказаної апеляційної скарги відмовити та вжити щодо позивача заходи процесуального примусу у зв`язку із зловживанням процесуальними правами.
Відповідач вважає, що апеляційне провадження у даній справі було відкрите безпідставно, оскільки у провадженні адміністративного суду уже є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а Мін`юст пропустив строк на апеляційне оскарження без поважних причин, намагаючись ввести в оману суд щодо дійсної дати отримання ним оскаржуваної ухвали.
Також апеляційна скарга не підлягає задоволенню, так як спір стосується виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, тобто позивач звернувся за вирішенням публічно-правового спору, який стосується проходження ним публічної служби. Подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/33941/16-ц.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Мін`юсту - Росоха С.В. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справи до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).
Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом. Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 22 червня 2021 року був призначений на посаду головного спеціаліста відділу цивільного права Управління цивільного та комерційного права Департаменту приватного права апарату Мін`юсту як переможець конкурсу з посадовим окладом 13 780 грн на місяць та збереженням 8 рангу державного службовця.
Відповідно до Закону України «Про державну службу» на підставі наказу Мін`юстувід 04 липня 2022 року № 323/к ОСОБА_1 було нараховано та виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Згідно із наказомвід 04 квітня 2023 року № 377/к відповідача звільнено з апарату Мін`юсту за власним бажанням з припиненням державної служби.
Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та (або) інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Одним з критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.
Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба є діяльністю на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Отже, законодавством врегульовано питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.
У справі, що переглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закону України «Про державну службу».
Статтею 1 вказаного Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 3 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону поширюється на державних службовців міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що державна служба в міністерстві є публічною службою.
Як встановлено судом та відомо з матеріалів справи,  ОСОБА_1 у період, в який йому було нараховано та виплачено спірну суму матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, перебував на публічній службі в Міністерстві юстиції України, а позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача коштів, які він отримав як заробітну плату, перебуваючи у трудових відносинах із цим міністерством.
У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної (публічної) служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових (посадових) обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди (збитків), а й оцінки правомірності дій такої особи.
Водночас встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службової або посадової особи передбачене в адміністративному процесі відповідно до приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Цей спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, збитків, необґрунтованих виплат тощо, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої коштів, шкоди, збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 825/730/16 (провадження № 11-934апп18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18).
Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, мають ознаки публічно-правових, а тому спір підлягає розгляду за правилами КАС України.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спір щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування відповідачу грошового забезпечення у вигляді матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та, як наслідок, про наявність чи відсутність підстав для повернення відповідачем отриманих грошових коштів є спором з приводу проходження публічної служби та є публічно-правовим спором, який має вирішуватись адміністративним судом у порядку КАС України.
Відповідно, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позов у цій справі стосується стягнення безпідставно сплачених грошових коштів, які належать позивачу,а тому цей спір не є публічно-правовим.
За змістом позову, сума коштів, які позивач вважає набутими відповідачем без достатньої правової підстави, була виплачена відповідачу саме як заробітна плата під час проходження ним публічної служби, а встановлення правомірності дій чи бездіяльності останнього передбачене в адміністративному процесі.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 серпня 2020 року у справі № 212/10825/19 (провадження № 61-8313св20) та від 15 серпня 2023 року у справі № 761/41760/21 (провадження № 61-6522св23).
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21, є помилковими, оскільки у цій справі правовідносини виникли між банком та приватним виконавцем стосовно безпідставно отриманих коштів у вигляді винагороди виконавця, тобто не є подібними з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 379 ЦПК України, як підстави для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки спір у цій справі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 рокупро відмову у відкритті провадження у справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 січня 2024 року.

Головуючий                                                                         С.А. Голуб

Судді:                                                                                   Т.О. Писана

Д.О. Таргоній