ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5349/21  Номер провадження 22-ц/814/1046/24	Головуючий у 1-й інстанції  Вінтоняк Н.Д.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі:
головуючого судді : Одринської Т.В.
суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.
розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу м. Полтави за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 вересня 2021 року, -
В С Т А Н О В И В:
В червні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 43251 грн. 57 коп.
Позов мотивовано, що 28.02.2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву, якою підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на сайті Банку, складає між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» договір про банківські послуги. 
Відповідачу, на підставі вказаної заяви, було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі зазначеному в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку, який було збільшено до 50000 грн. 
Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, його заборгованість за кредитом станом на 19.05.2021 року становить 43251 грн. 57 коп., з яких: 33738 грн. 86 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 9512 грн. 71 коп. заборгованість за простроченими відсотками.
Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 06 вересня 2021 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.02.2013 року у розмірі 33738 грн. 86 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судовий збір у розмірі 1840 грн 28 коп.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не повернув фактично отримані кредитні кошти, тому прийшов до висновку про їх стягнення на користь Банку. В задоволенні вимог про стягнення відсотків відмовлено, у зв`язку з тим, що іх розмір не було погоджено між сторонами.
Вказане судове рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування скарги зазначає, що позивач не надав до суду належних доказів заборгованості, не зазначив коли настав строк платежу за кредитом, що свідчить про необгрунтованість розміру заборгованості.
Вказує на те, що Банк пропустив строк позовної давності. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник Банку, вказує на помилковість доводів відповідача та зазначає, що строк позовної давності не було пропущено, так як боржник 07.10.2020 року, здійснив погашення заборгованості по кредиту у сумі 10000 грн, шляхом поповнення картки у терміналі самообслуговування, що з огляду на ст. 264 ҐЦК України, свідчить про переривання перебігу позовної давності. Просить абеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги відзиву не неї, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1  звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-Заяву № б/н від 28.02.2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно якої отримав кредитну картку із встановленим кредитним лімітом на картковий рахунок, який змінювався неодноразово (а.с.18).
До анкети-заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 19.05.2021 року відповідач має заборгованість 43251 грн. 57 коп., з яких: 33738 грн. 86 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 9512 грн. 71 коп. заборгованість за простроченими відсотками.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач користувався кредитними коштами, що вбачається з виписки наданої Банком та періодично вносив кошти на погашення кредиту. Суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача фактично отриманих крединтиних коштів – тіла кредиту у розмірі 33738 грн. 86 коп. В задоволенні вимог про стягнення нарахованих Банком відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що розмір відсотків та порядок їх нарахування сторонами узгоджено не було.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини 1 статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, про те, що стороною позивача надано належні докази які свідчать про отримання ОСОБА_1 кредитних коштів У даній справі наявні правові підстави для для стягнення на користь позивача фактично отриманих та використаних позичальником коштів, враховуючи вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Колегія суддів вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання повернути йому фактично отримані грошові кошти (тіло кредиту). В даному випадку така сума становить 33738,86 грн.
Щодо застосування строків позовної давності, заявленої відповідачем в апеляційній скарзі, слід зазначити наступне.
Так, відповідно до ст.ст.256, 257, 258, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України зобов`язання з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання.
Анкета-заява позичальника не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту.
За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у свої рішеннях надав тлумачення позовної давності, як законного права правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право не було порушено, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необґрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач.
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Однією із підстав переривання позовної давності є часткова сплата боржником основного боргу та/або сум санкцій.
Як вбачається із матеріалів справи, а саме - з копії виписки за договором № б/н, станом на 20.05.2021 року, відповідачем, зокрема, 07.10.2020 року здійснено часткове погашення заборгованості за наданим кредитом у сумі 10 800 гривень, що свідчить про переривання позовної давності в силу положень частини першої статті 264 ЦК України (а.с. 55).
За таких обставин, перебіг позовної давності визначається з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, а саме - з моменту останнього платежу ОСОБА_1 по кредиту, тобто, з 07.10.2020, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного суду від 15 січня 2021 року у справі №494/366/19.
Отже, позивач в червні 2021 року звернувся до суду у межах строку позовної давності, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності застосуванню не підлягає.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Суд першої інстанції вірно встановив всі обставини справи надав їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції стягненню не підлягають. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 вересня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текс постанови складено 22.02.2024 року

Головуючий суддя                  Т.В. Одринська 

Судді                         О.О.Панченко

                                                                               В.П. Пікуль