УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2024 року
м. Київ
справа № 274/1036/24
провадження № 51-1425ск 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 лютого 2024  року та ухвалу  Житомирського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року,
установив:
Як убачається з наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації, ухвалою слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 лютого 2024 року задоволено клопотання дізнавача СД Бердичівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 та надано дозвіл на проведення обшуку території домогосподарства,  а саме:  будинку, земельної присадибної ділянки, наявних на ній приміщень та споруд (житлових та нежитлових), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою виявлення та вилучення наркотичних засобів (а саме: коноплі), що вилучені з цивільного обороту, а також фіксації відомостей, які мають значення для досудового розслідування, встановлення обставин вчинення кримінального проступку і встановлення істини у кримінальному провадженні та можуть бути доказами злочинної діяльності. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на зазначену ухвалу суду першої інстанції на підставі ч. 4 ст. 399 КПК України. 
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 лютого 2024  року змінити в частині наявного дозволу на обшук його домоволодіння, а саме, відмовити у наданні такого дозволу.  Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ухвала слідчого судді належним чином невмотивована, суд не звернув увагу, що суб`єктом подання клопотання є службова особа, яка не наділена відповідними повноваженнями. Крім того, ОСОБА_4 зазначає, що апеляційний суд без з`ясування усіх обставин застосував ч. 4 ст. 399 КПК України, яка не підлягала застосуванню через те, що ч. 3 ст. 399 КПК України не поширюється на ухвали слідчого судді, що не передбачені кримінальними процесуальними нормами. А відтак апеляційний суд передчасно відмовив йому у розгляді апеляційної скарги і таким рішенням фактично позбавив його права на оскарження незаконного рішення, яке згідно приписів КПК України, підлягало оскарженню. 
Мотиви Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії ухвал, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Ухвала слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 лютого 2024 року, якою задоволено клопотання дізнавача СД Бердичівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_5 та надано дозвіл на проведення обшуку території домогосподарства за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_4 , не є судовим рішенням, яке може бути оскаржене у касаційному порядку.
Щодо оскарження ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження, то вказане судове рішення є предметом касаційного перегляду, проте в цій частині доводів касаційної скарги необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19, п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Згідно з ч. 3 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Положення ч. 1, ч. 2 ст. 309 КПК України узгоджуються з вказаним принципом та містять перелік судових рішень слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування в апеляційному суді і цей перелік розширеному тлумаченню не підлягає. Ухвала слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку до вказаного переліку не включена.
За змістом ч. 3 ст. 309 КПК України інші ухвали слідчого судді окремому оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді, а відтак процесуальним законом визначено саме такий спосіб реалізації права особи на судовий контроль законності такого виду рішення слідчого судді (іншого ніж ті, що включені до статті 309 КПК України).
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ухвала слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 лютого 2024 року, якою задоволено клопотання дізнавача СД Бердичівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_5 та надано дозвіл на проведення обшуку території домогосподарства ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , не підлягає оскарженню в апеляційному порядку та відповідно до вимог ч. 4 ст. 399 КПК України постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження. 
Щодо доводів касаційної скарги про те, що, відмовивши у відкритті апеляційного провадження з цих підстав, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право на апеляційне оскарження судових рішень, то вони не ґрунтуються на законі з огляду на наступне.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності. 
Слід звернути увагу й на те, що в загальних засадах йдеться про "забезпечення права на оскарження" (п. 17 ч. 1 ст. 7, ст. 24 КПК України), що, як зазначено в постанові Верховного Суду України  від 03 березня 2016 року № 5-347 кс15, є більш широким поняттям, ніж поняття "право", яке використовується в главі 31 "Провадження в суді апеляційної інстанції", оскільки воно передбачає, крім самого "права", ще й гарантований державою механізм його реалізації. Забезпечення права на апеляційне й касаційне оскарження включає як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду прийняти та розглянути подану апеляційну чи касаційну скаргу.
Також колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне зазначити, що відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення слідчого судді, оскарження якого законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. 
Також Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (п. 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, п. 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня у разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд. 
Отже, доводи ОСОБА_4 щодо порушення апеляційним судом вимог КПК України є безпідставними. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Враховуючи викладене, з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд   
постановив:
Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою  на ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 лютого 2024 року та ухвалу  Житомирського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
  ОСОБА_1 	  ОСОБА_2 	  ОСОБА_3