ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/395/24 Справа №  175/2546/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О.Г Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2024 року                        Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2023 року у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що 04.02.2011 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит зі сплатою відсотків за користування у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який у подальшому змінювався.
В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 22.05.2023 року має заборгованість в сумі 35 596,50 грн., яка складається з 31 935,58 грн. - заборгованість за кредитом; 3 660,92 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 596,50 грн. та судовий збір у розмірі 2 684 грн. 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2023 року позовні вимоги АТ КБ «Приват Банк» задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість по кредитному договору від 04.02.2011року в розмірі 35 596,50 грн. станом на 22.05.2023, яка складається із 31 935,58 грн - заборгованість за кредитом; 3 660,92 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; а також судовий збір в сумі 2 684,00 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповне з`ясування таких обставин.
Зазначає, що надані банком документи не підтверджують факту укладення між сторонами договору та отримання відповідачем кредитних коштів. Зокрема в анкеті-заяві, яка надана банком не міститься будь-яких даних про суму кредиту чи розмір кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її вид та строк дії, а також розміру процентів та пені за користування кредитними коштами. При цьому вважає, що у відповідності до висновків Верховного Суду розрахунок заборгованості не може доводити розмір заборгованості, оскільки не є первинним бухгалтерським документом. Не погоджується із тим, що умови та правила надання банківських послуг разом із тарифами є складовою кредитного договору, оскільки нею не підписані. 
Від АТ КБ «Приват Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване. З посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зазначає, що ОСОБА_1 підписавши 04.02.2011 року анкету-заяву погодилась із тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становлять договір про надання банківських послуг. Крім того матеріали справи містять довідку про умови кредитування, яка підписана відповідачем.
На підставі анкети-заяви від 11.08.2010 року ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та видавались кредитні картки (перевипускались), на які встановлено кредитний ліміт, що з часом змінювався. Звертає увагу, що активація картки та користування картковим рахунком, відповідно до виписки по ньому, свідчить про отримання кредитної картки відповідачем та прийняття  ним умов кредитного договору. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову з урахуванням уточнених позовних вимог становить 35 596,50 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. 
Судом першої інстанції встановлено, що 04 лютого 2011 року АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір з ОСОБА_1 шляхом підписання анкети про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій відповідач виразив згоду на те, що дана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. (а.с.18)
До кредитного договору банк додав Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в ПриватБанку, що не містить підписів сторін та паспорт споживчого кредиту підписаний ОСОБА_1 11.11.2021 року. 
Крім того матеріали справи містять копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» підписану 04.02.2011 р. відповідачем, в якій зазначено базову процентну ставку у розмірі 3% в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості з розрахунку 360 днів на рік (а.с.19)
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк», за договором підписаним з ОСОБА_1 , останній видавались кредитні картки Універсальна вперше 04.02.2011 року, з терміном дії до 12/14 року, а в останнє 31.10.2019 року - зі строком дії до 07/23 року (а.с.17).
За довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку відбувся 04.02.2011 року, кредитний ліміт позичальнику встановлено 300 грн., 11.04.2013 року та максимально було збільшено до 46 000 грн. - 11.11.2021 року з подальшим зменшенням, яке 16.12.2022 року зупинилось на 33 867,45 грн. (а.с.16)
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на станом на 22.05.2023 року становить 35 596,50 грн., яка складається з: 31 935,58 грн - заборгованість за кредитом; 3 660,92 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с.11-15)
Також матеріали справи містять банківську виписку по рахунку ОСОБА_1 за договором №б/н згідно із відомостями якої заборгованість станом на 23.05.2023 року складає 35 596,50 грн. (а.с.58-72) та копію паспорта ОСОБА_1 (а.с.50-51)
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт користування відповідачем кредитними коштами та їх не повернення у відповідності до умов кредитного договору.
Такий висновок відповідає встановленим обставинам у справі та нормам матеріального і процесуального права .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 04.02.2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В підтвердження укладання договору позивачем надано копію анкети-заяви від 04.02.2011 року з підписом клієнта, де зазначено його особисті дані; довідка про умови кредитування зі встановленим розміром процентів за підписом ОСОБА_1 , довідки про отримання кредитних карток та збільшення кредитного ліміту, які відповідачем не спростовані, розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 22.05.2023 року наявність заборгованості за кредитом станом у розмірі 35 596,50 грн. та її складові, при цьому розмір вказаної заборгованості збігається із розміром зазначеним у банківській виписці.
При цьому слід зазначити, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 р №75,  виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Враховуючи наведене надані позивачем докази в підтвердження укладання кредитного договору між сторонами суд першої інстанції правильно вважав належними та допустимими.
Із наданих позивачем документів вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами шляхом отримання готівки, розраховувався ними за товари та послуги, а також здійснювала повернення кредитних коштів позивачу, хоч і не своєчасно та не в повному обсязі, що в своїй сукупності вказує на наявність договірних відносин між сторонами та дійсність кредитного договору. Також ці дії свідчать про те, що відповідач отримала кредитні кошти та користувався ними з частковим поверненням. Крім того матеріали справи не містять, а відповідачем не надані докази того, що вона не користувалась кредитом.
Відповідно до положень статей 12,18 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Щодо вимог банку по процентах за користування кредитом слід зазначити наступне.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює АТ КБ «ПриватБанк».
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Як зазначено вище та встановлено судом в анкеті-заяві від 04.02.2011 року дійсно не зазначено розмір процентної ставки.
Однак розмір процентної ставки є погодженим сторонами, як вже зазначалось вище у довідці про умови кредитування, підписаній ОСОБА_1 04.02.2011 року та паспорті споживчого кредиту підписаного відповідачем 11.11.2021 року.
При цьому суд не бере до уваги Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/ , оскільки вони не містять особистого підпису відповідача, а отже не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви позичальника.
Без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, відповідають нормам закону. Доводи апеляційної скарги цього також не спростовують.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись з висновками суду першої інстанції вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що є підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь банку у розмірі 35 596,50 грн.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 35 596,50 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2023 року залишити без змін, відновивши його дію.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: