ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2024 року 
м. Київ
справа № 379/261/18
провадження № 51-6068км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника                                                               ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції:
засудженого                                                          ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017110290000066, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за пунктами 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 12 років; ч. 3 ст. 185 КК - на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років. 
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2017 року, більш суворим, призначеним за цим вироком, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
Зараховано у строк покарання ОСОБА_7 покарання повністю відбуте останнім за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2017 року, з 17 травня 2017 року до 17 травня 2020 року.
Зараховано у строк покарання ОСОБА_7 строк тримання його під вартою у цьому кримінальному провадженні з 25 лютого до 16 травня 2017 року та з 18 травня 2020 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання, які стосуються: запобіжного заходу; арешту майна; речових доказів; процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Як убачається з вироку суду,  ОСОБА_7 , маючи незняту і непогашену судимість, діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_8 ,скоїв таємневикрадення чужого майна та умисне вбивство ОСОБА_9  з метою полегшити приховати інший злочин та його вчинення за таких обставин.
Так, ІНФОРМАЦІЯ_2, приблизно о 16:30 ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння прибули до домоволодіння ОСОБА_9 , що на АДРЕСА_2 , та, діючи відповідно до складеного спільного плану, керуючись корисливим мотивом і користуючись відсутністю власника й інших осіб, ОСОБА_8 вийняв скло з віконної рами та проник до будинку потерпілого, а ОСОБА_7 , знаючи наглядно ОСОБА_9 , залишився неподалік господарства останнього і спостерігав за навколишньою обстановкою.
Помітивши, як до будинку з центру села повертається потерпілий, ОСОБА_7 , з метою попередження ОСОБА_8 , спробував декілька разів зателефонувати останньому з мобільного телефону, однак мобільний пристрій ОСОБА_8 був вимкнений. У зв`язку з цим ОСОБА_7 намагався розпочати розмову із ОСОБА_9 , щоб відвернути увагу останнього від будинку, чого йому не вдалося, і потерпілий зайшов до будівлі. Далі з будинку вибіг ОСОБА_8 і побіг у ліс, за ним, тримаючи в руках сокиру, - ОСОБА_9 . ОСОБА_7 також направився за ними. Коли, наздогнав їх, то побачив, що ОСОБА_8 лежить спиною на землі, а ОСОБА_9 сидить зверху на ньому і завдає ударів кулаками. Щоб припинити спротив потерпілого, ОСОБА_7 у момент висловлення ОСОБА_8 слів про намір позбавити життя ОСОБА_9 двома руками відштовхнув ОСОБА_9 від ОСОБА_8 і останній, користуючись тим, що ОСОБА_7 поштовхом вивів ОСОБА_9 з рівноваги, підняв сокиру та з метою приховати вчинення крадіжки і полегшити завершення вчинення цього злочину, з метою позбавлення життя ОСОБА_9 , діючи за спільною мовчазною згодою з ОСОБА_7 , який перебував поблизу та спостерігав за діями ОСОБА_8 , не намагався перешкодити останньому, завдав потерпілому приблизно 5 - 7 ударів обухом сокири по голові. У результаті таких дій потерпілому було заподіяно тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток черепа і забоєм головного мозку, які спричинили його смерть.
Після цього ОСОБА_7 з ОСОБА_8 , завершуючи свої дії, спрямовані на крадіжку чужого майна, повернулися до будинку ОСОБА_9 та, діючи умисно, повторно, викрали належні останньому речі, чим спричинили потерпілому матеріальну шкоду на суму 6538,70 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 05 липня 2023 року змінив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 . 
Постановив зарахувати ОСОБА_7 на підставі, передбаченій ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) у строк покарання строк попереднього ув`язнення у цьому кримінальному провадженні з 19 липня 2018 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Суть доводів захисника зводиться до тверджень про те, що винуватість його підзахисного не доведено поза розумним сумнівом, відсутні прямі докази винуватості його підзахисного, а висновки судів попередніх інстанцій про протилежне ґрунтуються на доказах, отриманих унаслідок незаконних дій працівників поліції.
Зокрема, сторона захисту вказує, що слідчий експеримент, проведений за участю ОСОБА_7 , ґрунтується на показаннях засудженого, які той вимушено надав під час слідчої дії, перед якою працівники поліції інструктували ОСОБА_7 і показували йому, як і що повинен він говорити та показувати.  ОСОБА_6 зазначає, що засуджений не бажав виконувати їхні вимоги, а тому працівники поліції його били і знущалися над ним, що добре видно з фотознімків та відеозапису цієї слідчої дії.
Наголошує на невнесенні відомостей до ЄРДР і нездійсненні розслідування відповідно до ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) з метою підтвердження або спростування показань ОСОБА_7 щодо застосування до нього працівниками поліції незаконних дій.
Як зазначає ОСОБА_6 , суд, порушуючи ч. 7 ст. 97 КПК, допитав працівників поліції як свідків та їхніми показаннями підтвердив надані ОСОБА_7 показання у ході слідчого експерименту і спростував твердження засудженого про застосування щодо нього недозволених методів розслідування.
На переконання захисника, працівники поліції є зацікавленими особами, а тому їхні показання не можуть бути взяті до уваги.
Стверджує, що слідчий експеримент не відповідає вимогам ст. 240 КПК та нагадує допит засудженого.
Захист наголошує на відсутності в матеріалах справи медичних документів від 25 та 27 лютого 2017 року № 113, які сторона захисту надала під час судового розгляду на підтвердження хворобливого стану ОСОБА_7 .
За твердженням захисника, показання засудженого, викладені у вироку, не відповідають тим, які він давав у суді. 
Наголошує на протиріччях, наявних у показаннях його підзахисного під час слідчого експерименту, вироку суду та у висновках експертиз стосовно кількості заподіяних потерпілому ударів. 
Як зазначає захисник, прокурор після повернення судом обвинувального акта від 18 травня 2017 року не усунув його недоліків та повторно направив обвинувальний акт до суду.
За твердженням сторони захисту, апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, допустив порушення ст. 419 КПК, оскільки не розглянув доводів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, належним чином не перевірив їх, мотивованих і обґрунтованих відповідей на їх спростування у своєму рішенні не навів, внаслідок чого постановив ухвалу з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що суд апеляційної інстанції без будь-яких обґрунтувань не задовольнив клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів.
На його думку, суд у процесі призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 185 КК не врахував того, що засуджений позитивно характеризується за місцем свого постійного проживання, реєстрації та під час перебування під вартою, а також того, що він щиро розкаявся у вчиненні крадіжки і розповів суду про обставини вчинення злочину, які навіть не були відомі суду.
Водночас зазначає, що суди попередніх інстанцій під час зарахування засудженому строку попереднього ув`язнення неправильно застосували Закон України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , надавши відповідні пояснення, та засуджений ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу.
Прокурор ОСОБА_5 навів доводи щодо законності й обґрунтованості судових рішень та заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно задовольнити частково з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як передбачено ст. 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених в апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, а також положення закону, яким він керувався. У разі залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких її визнано необґрунтованою. 
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). 
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що згідно зі статтями 2, 7, 370, 404, 419 КПК під час перегляду вироку місцевого суду апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи оцінено їх місцевим судом із додержанням правил ст. 94 цього Кодексу і відповідно до тих доказів, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Тобто в цьому рішенні необхідно проаналізувати аргументи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на кожен із них вичерпну відповідь (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі № 125/2485/15-к, від 04 грудня 2018 року у справі  № 463/836/16-к, від 19 лютого 2019 року у справі № 686/4578/16-к, від 02 липня 2019 року у справі № 515/331/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 523/16917/15-к, від 10 лютого 2021 року у справі № 664/317/17, від 08 грудня 2021 року у справі № 464/3115/18 та інші).
Однак суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 цих вимог не дотримався, оскільки суттєві доводи апеляційної скарги засудженого залишив без належної відповіді.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд, установивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши цим доказам оцінку, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі безпосередньо досліджених показань самого засудженого, який визнав свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 3 ст. 185 КК, заперечив вчинення злочину, передбаченого пунктами 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК, і вказав, що не бачив, як і хто вчиняв вбивство ОСОБА_9 ; показань потерпілого та свідків; письмових доказів, серед яких протоколи слідчих дій, зокрема протокол слідчого експерименту від 01 березня 2017 року з фототаблицею і відеозаписом до нього, відповідно до якого ОСОБА_7 у присутності захисника та судово-медичного експерта розказав про обставини вчинення інкримінованих йому діянь, вказав на місце вчинення злочинів і там показав, як разом із ОСОБА_8 вони вчинили крадіжку речей потерпілого, розповів де відбулася бійка ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , під час якої останній узяв сокиру і завдав ударів потерпілому; висновків експертів.
З урахуванням наведеного суд визнав ОСОБА_7 винуватим за висунутим йому обвинуваченням. 
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого, просив дослідити обставини, встановлені під час судового розгляду, і докази у кримінальному провадженні за його обвинуваченням, скасувати вирок суду від 01 лютого 2023 року та ухвалити новий вирок, яким виправдати і закрити кримінальне провадження щодо нього в частині визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Також просив призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і зарахувати у строк покарання строк тримання його під вартою з 25 лютого до 16 червня 2017 року та з 19 липня 2018 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
На обґрунтування своїх доводів ОСОБА_7 указував на те, що місцевий суд в основу доведеності його винуватості у вчиненні інкримінованих йому діянь поклав показання, які він вимушено надав під час слідчого експерименту через здійснення на нього тиску працівниками поліції, їх інструктування стосовно того, як він повинен показувати та розказувати про обставини вчинення кримінальних правопорушень у ході цієї слідчої дії. Стверджував, що, якщо він не бажав цього робити, його били та знущалися над ним, що підтверджується фотознімками і відеозаписом слідчої дії, відповідно до яких у нього на обличчі наявні синці. Наголошував на тому, що суд, незважаючи на його доводи про застосування працівниками поліції до нього недозволених методів, не провів належного розслідування з метою їх перевірки, а всупереч ч. 7 ст. 97 КПК допитав працівників поліції як свідків і взяв до уваги їхні показання як доказ вчинення ним вбивства потерпілого та з метою підтвердження його показань, наданих під час слідчого експерименту. Крім того, зазначав, що місцевий суд виклав його показання, що не відповідають тим, які він давав у судовому засіданні, зокрема в частині вчинення ним крадіжки.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, погодився з висновками місцевого суду, визнав їх обґрунтованими та вмотивованими.  
Зокрема, свій висновок суд апеляційної інстанції мотивував тим, що суд першої інстанції ретельно перевірив докази, на підставі яких доведено винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, та дійшов переконання, що такий детальний виклад перебігу подій могла надати особа, яка безпосередньо бачила події і брала в них участь, що в повній мірі узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами. Також апеляційний суд розцінив версію засудженого, за якою саме він перебував у будинку і не знає про те, що сталося між потерпілим і ОСОБА_8 на вулиці, як спробу уникнути відповідальності за вчинений злочин і перекласти відповідальність на співучасника, який помер. Крім того, відхилив доводи засудженого стосовно появи в нього тілесних ушкоджень під час слідчого експерименту і вказав, що ці доводи ОСОБА_7 були предметом перевірки місцевого суду і свого підтвердження не знайшли, оскільки допитані судом свідки, а саме начальник сектору відділення поліції Миронівського ВП ОСОБА_11 , слідчий Таращанського ВП ОСОБА_12 , старший слідчий Таращанського ВП Миронівського ВП ОСОБА_13 , зазначили, що засуджений надавав показання за власним бажанням, психічне та фізичне насильство щодо нього не застосовувалося.
Водночас суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що сторона захисту не була позбавлена можливості самостійно звернутися із заявою в порядку, передбаченому ст. 214 КПК, про вчинення кримінального правопорушення за фактом спричинення ОСОБА_7 під час досудового розслідування тілесних ушкоджень, чого вони не зробили і в ході розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Однак Верховний Суд вважає вказані висновки апеляційного суду непереконливими з огляду на таке. 
Верховний Суд звертає увагу, що в цій справі, формулюючи обвинувачення, визнане доведеним, суд у вироку зазначив про обставини вчинення вбивства потерпілого, спосіб заподіяння тілесних ушкоджень (знаряддя та механізм), послідовність дій, а також мотив злочину, які істотним чином базувалися на відомостях, зібраних під час слідчого експерименту, проведеного на досудовому розслідуванні. 
Протокол згаданої слідчої дії суд поклав в основу свого висновку про винуватість засудженого.
У цій справі захист стверджує про недопустимість наведеного вище доказу через те, що під час слідчого експерименту ОСОБА_7 давав неправдиві показання проти себе внаслідок здійснення стосовно нього фізичного і психічного насильства з боку працівників поліції. 
У контексті допустимості відомостей, отриманих від особи, яка заявляє про факт поганого поводження з боку представників держави, необхідно враховувати відповідну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). 
Особа, яка робить таку заяву, має повідомити фактичні обставини поводження з нею і надати їм певне підтвердження або, якщо це неможливо з об`єктивних причин, інформацію, яка дасть можливість її перевірити й отримати підтвердження заяви. Хоча на заявника не може покладатися надмірний тягар обґрунтування заяви, однак він має надати інформацію, яка хоча б prima facie (з першого погляду) давала підстави для висновку про те, що погане поводження могло мати місце (див., наприклад, рішення від 15 жовтня 2019 року у справі «Dmitriy Valentinovich Goryanoy against Ukraine» № 54630/13, § 27-29). 
Водночас, виходячи зі змісту ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства, у поєднанні із загальним обов`язком держави за ст. 1 Конвенції, необхідно провести ефективне офіційне розслідування (рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Kobets v. Ukraine» № 16437/04, § 51). 
Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилося, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення.
На підтвердження доводів стосовно застосування до засудженого недозволених методів слідства сторона захисту посилалася на відеозапис та фототаблиці, долучені до протоколу слідчого експерименту, з яких вбачаються на обличчі засудженого синці. 
Однак, спростовуючи ці доводи захисту, суди попередніх інстанцій мотивували висновки показаннями співробітників правоохоронних органів: начальника сектору відділення поліції Миронівського ВП ОСОБА_11 , слідчого Таращанського ВП ОСОБА_12 , старшого слідчого Таращанського ВП Миронівського ВП ОСОБА_13 , які зазначили, що засуджений надавав показання за власним бажанням, психічне та фізичне насильство щодо нього не застосовувалося.
Суд апеляційної інстанції також наголосив на тому, що сторона захисту не була позбавлена можливості самостійно звернутися із заявою в порядку, передбаченому ст. 214 КПК, про вчинення кримінального правопорушення за фактом спричинення під час досудового розслідування тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , чого вони не зробили.
Верховний Суд, за обставин цієї справи, не може визнати таке обґрунтування судів попередніх інстанцій достатнім для спростування важливих аргументів захисту щодо застосування психічного та фізичного тиску на ОСОБА_7 під час слідчої дії.
Суд зауважує, що двоє з трьох допитаних працівників правоохоронних органів ( ОСОБА_11 і ОСОБА_12 ) повідомили про обставини затримання ОСОБА_7 , які жодного стосунку до оспорюваного захистом слідчого експерименту не мають, оскільки він проведений більше ніж через 3 дні після фактичного затримання ОСОБА_7 . Лише слідчий ОСОБА_13 , який здійснював досудове розслідування цього кримінального провадження, заперечив факт застосування до засудженого недозволених методів слідства під час вказаної слідчої дії.
Водночас з огляду на це Суд відхиляє і доводи захисту про недопустимість цих показань поліцейських крізь призму приписів ч. 7 ст. 97 КПК (у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо їх давали слідчий, прокурор, співробітник оперативного підрозділу або інша особа стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження), оскільки вказані вище поліцейські не повідомляли суду відомості, отримані з показань  ОСОБА_7 під час слідчого експерименту, а давали показання про обставини затримання останнього і порядку проведення самого слідчого експерименту. 
Також Верховний Суд не залишає поза увагою того, що в ході слідчого експерименту ОСОБА_7 був представлений захисником, як і того, що на відеозаписі цієї слідчої дії засуджений вказує про добровільність надання ним показань у ході її проведення.
Однак сторона обвинувачення не надала жодних доказів, які б пояснювали факт походження на обличчі засудженого тілесних ушкоджень, що зафіксовано на відеозаписі та фототаблиці, долучених до протоколу слідчого експерименту, і не спростовувала версію захисту, що ці тілесні ушкодження засудженому було заподіяно через застосування до нього недозволених методів слідства. 
Верховний Суд нагадує, що дотримання стандартів справедливості провадження досягається через додержання прав сторони захисту з урахуванням якості доказів сторони обвинувачення, включно з вирішенням питання про те, чи породжують сумнів щодо їх надійності або точності обставини, за яких їх було отримано, чи були використані у провадженні докази, отримані з порушенням права на захист.
Також Суд зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ допустимість як доказів свідчень, здобутих за допомогою катувань з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні, зводить нанівець саму суть права обвинуваченого не свідчити проти себе та призводить до несправедливості кримінального провадження в цілому.
Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим, що не було дотримано судом під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 .
Перевірка доводів засудженого щодо застосування до нього недозволених методів ведення слідства має суттєве значення, і формальний підхід до їх перевірки є неприпустимим.
Верховний Суд наголошує, що зазначений протокол слідчого експерименту в цій справі є важливим доказом, з якого суд виходив, формуючи свої висновки про обставини вбивства потерпілого, його спосіб, а також мотив вчинення злочину. З огляду на вказане суд мав належним чином проаналізувати фактичні дані та надати їм оцінку з підстав допустимості, належності та достовірності. 
Однак такого аналізу й оцінки фактичних даних, зібраних під час оспорюваної слідчої дії, суди попередніх інстанцій не зробили. 
Те, що сторона захисту самостійно не звернулася до компетентних органів із заявою в порядку, передбаченому ст. 214 КПК, для перевірки заявлених фактів про погане поводження, за обставин цього кримінального провадження, не є достатньою підставою для відхилення доводів засудженого і не звільняло державні органи провести офіційне розслідування таких фактів, а суд і сторона обвинувачення повинні були сприяти цьому. 
Враховуючи викладене, нездійснення належної перевірки доводів ОСОБА_10 щодо застосування до нього психічного і фізичного тиску свідчить про незабезпечення реалізації конкретного права особи як процесуальної гарантії справедливого судового розгляду.
Проте за результатами такої перевірки, здійсненої шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування, по суті визначається допустимість такого доказу, як слідчий експеримент, проведений за участю ОСОБА_7 , у ході якого останній надав показання стосовно обставин вчинення крадіжки та вбивства ОСОБА_9 .
Отже, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи засудженого про застосування щодо нього незаконних методів ведення досудового розслідування та без належної їх перевірки шляхом ініціювання офіційного розслідування необґрунтовано зазначив про їх безпідставність. 
Крім того, переглядаючи кримінальне провадження, апеляційний суд залишив поза увагою доводи ОСОБА_7 стосовно того, що викладені у вироку суду його показання не збігаються з наданими ним у судовому засіданні щодо обставин вчинення крадіжки.
Таким чином, апеляційний суд не вмотивував свого рішення, дійшов передчасного висновку про обґрунтованість вироку місцевого суду, не навів переконливих мотивів відхилення доводів апеляційної скарги засудженого, а тому постановлене ним судове рішення не можна вважати таким, що відповідає приписам статей 370, 419 КПК, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
Беручи до уваги особливості касаційного розгляду, визначені у ст. 433 КПК, за якими суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути вказані порушення. Тому наведені обставини має перевірити саме суд апеляційної інстанції, який, як зазначалося, є судом факту.
З урахуванням указаного Суд не вбачає можливим надати оцінку іншим доводам, викладеним у касаційній скарзі захисника.
Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно ретельно перевірити доводи ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, зокрема про застосування щодо нього незаконних методів досудового розслідування, вжити заходів для проведення відповідної перевірки зазначених доводів у порядку, передбаченому ст. 214 КПК, з прийняттям відповідного процесуального рішення уповноваженим органом, після чого з додержанням вимог кримінального процесуального закону, Конвенції, практики Європейського суду з прав людини ухвалити законне, обґрунтоване і належним чином вмотивоване рішення.
За правилами ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.
Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, зокрема його переховуванню від суду, колегія суддів уважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями433, 434, 436-438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обрати обвинуваченому  ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 04 травня 2024 року включно.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                          ОСОБА_3