Справа № 161/16664/23 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/78/24  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
10 січня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді   Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І.,   Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Ганжи М.І.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2023 року,    

                                                 В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ «Сенс Банк» про зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є споживачем послуг АТ «Сенс Банк» та користується відповідною кредитною карткою, відкритою на його ім`я.
25 квітня 2023 року позивач отримав від відповідача вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості у загальному розмірі 66 189,20 грн.
Позивач стверджує, що згідно з наданими виписками банку станом на 25 вересня 2023 року його кредиторська заборгованість становить 85 707,83 грн.
Позивач вважає, що таким чином банк порушує вимоги ст. 1048, 1050 ЦК України, а саме - безпідставно продовжує нараховувати договірні відсотки, після односторонньої вимоги банку повернути всю суму заборгованості (постанова Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року №444/9519/12).
Посилаючись на наведене, позивач просить суд зобов`язати відповідача скасувати нараховані відсотки по кредитному договору №631121058 у розмірі 19 518,63 грн, тобто починаючи з 25 квітня 2023 року, та зобов`язати відповідача припинити нарахування передбачених договором процентів за кредитом після пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопад 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. Покликається на неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норм процесуального та матеріального права.
Заслухавши пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід  залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що 11 березня 2019 року між сторонами був укладений кредитний договір №631121058, за умовами якого позивач отримав платіжну картку зі встановленим на ній кредитним лімітом.
25 квітня 2023 року представник банку надіслав позивачу досудову вимогу про повернення заборгованості у загальному розмірі 66 189,20 грн. (а.с.4).
Одночасно, згідно з наданої з електронної системи банку виписки станом на 25 вересня 2023 року заборгованість позивача становить за обліковими даними банку 85 707,83 грн.
Також, судом встановлено, що в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області знаходиться цивільна справа №161/10264/23 за позовом АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Предметом розгляду у цій справі є стягнення заборгованості у розмірі 66 189,20 грн, за тим самим кредитним договором, що і у даній справі.
Позов у цивільній справі №161/10264/23 надійшов 21 червня 2023 року, провадження у справі відкрито 22 червня 2023 року і наразі справи по суті не вирішена.
Звертаючись до суд з даним позовом, позивач посилається на ту обставину, що  25 квітня 2023 року позивач отримав від відповідача вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості у загальному розмірі 66 189,20 грн.  Стверджує, що згідно з наданими виписками банку станом на 25 вересня 2023 року його кредиторська заборгованість становить 85 707,83 грн. Позивач вважає, що таким чином банк порушує вимоги ст.1048, 1050 ЦК України, а саме - безпідставно продовжує нараховувати договірні відсотки, після односторонньої вимоги банку повернути всю суму заборгованості (постанова Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року №444/9519/12).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom) (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма (стаття 13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року, заява № 38722/02).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тож у кожному конкретному спорі суд найперше повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають з характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 ЦК України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь - якою особою.
Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією ЄСПЛ процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження в судах із цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А № 18, пункти 28-36).
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії» Ashingdane v. the. UnitedKingdom). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» Bellet v. France).
Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.
Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами, як кредитором та боржником вже існує ініційований кредитором до подання розглядуваного позову судовий спір з приводу заборгованості, яка оскаржується боржником і у цій справі (справа №161/10264/23).
Таким чином свою правову оцінку всім взаємовідносинам сторін у цьому випадку, в тому числі і обставинам виконання кредитного договору, його умов стосовно нарахування відсотків, правової природи досудової вимоги банку від 25 квітня 2023 року і чи поширюється на неї положення ст.1050 ЦК України, суд буде надавати під час розгляду по суті цивільної справи №161/10264/23.
Звернення ОСОБА_1 з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Такий  окремий позов не може бути задоволений, оскільки боржник ( позивач по справі) має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад  з тих підстав, що  нарахування процентів припинилось у зв`язку з пред`явленням вимоги кредитором в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України.  Правомірність нарахування процентів, з нарахуванням яких не погоджується в позовній заяві позивач, може бути предметом дослідження судом при визначенні заборгованості за кредитним договором.
Встановлені у справі №161/10264/23 обставини матимуть правове значення до подальших відносин між позивачем та відповідачем як боржником та кредитором, що випливатимуть з кредитного договору № 631121058.
Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.
Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні. 
Враховуючи зазначене суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 ..
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального  та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

                                       У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: