ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-11180/09  Номер провадження 22-ц/814/521/24	Головуючий у 1-й інстанції Малихін О.Р.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,
за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О., 
представника скаржника - адвоката Козуб О.І.,
представника позивача - адвоката Склярової Р.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участі у справі, але вважає, що судовим рішенням вирішено питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2009 року
у справі за позовом  ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права власності на реконструйовані нежитлові приміщення
УСТАНОВИВ:
коротко змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
У жовтні 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просила визнати за нею право власності на нежитлові приміщення:
першого поверху, які складаються з: приміщення № XIV - сходи, загальною площею 18,5 кв.м; приміщення № XLVII - підсобне приміщення, загальною площею 13,0 кв.м.; приміщення № XLVIII – коридор, загальною площею 12,8 кв.м.; приміщення XLIХ – підсобне приміщення, загальною площею 30,3 кв.м.; приміщення № L – коридор, загальною площею 6,4 кв.м.; приміщення № Lа – санвузол, загальною площею 2,9 кв.м., а разом по першому поверху 83,9 кв.м.; 
приміщення другого поверху, які складаються з: приміщення № LXVII – кабінет, загальною площею 11,9 кв.м.; приміщення №LXІII – підсобне приміщення, загальною площею 40,7 кв.м.; приміщення № LIII – сходи, загальною площею 18,9 кв.м.; приміщення № LVIа – коридор, загальною площею 17,3 кв.м.; приміщення № 22-1 - підсобне приміщення, загальною площею 29,3 кв.м., а разом по другому поверху 118,1 кв.м.; 
приміщення мансарди, які складаються з: приміщення LXVIII – сходи, загальною площею 18,8 кв.м.; приміщення № LXIХ – основне, загальною площею 31,4 кв.м, приміщення № LXХ – основне, загальною площею 49,0 кв.м., а разом по мансарді - 99,2 кв.м.,
а всього загальною площею 301,2 кв.м., в літ. «А-2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначено, що з метою покращення умов використання та будівельного стану зазначених нежитлових приміщень першого, другого поверхів та приміщень мансарди нею за рахунок власних коштів проведено реконструкцію мансардного поверху з розміщенням на його площі підсобних приміщень, яка проводилася без відповідного дозволу Харківської міської ради, але з дотриманням усіх технічних норм та правил.
Посилалась на технічний висновок ПП «Модулор - Сервіс» про стан будівельних конструкцій горища після реконструкції під мансардний поверх (для розміщення підсобного приміщення), який дозволяє їх збереження та подальшу експлуатацію: усі будівельні конструкції нежитлових приміщень магазину непродовольчих товарів та виконаної прибудови, наявних деформацій не мають, знаходяться у задовільному технічному стані, відповідають умовам міцності та стійкості, придатні для подальшої експлуатації та у зв`язку з тим, що реконструкція нежитлових приміщень в літ. «А-2» проводилась без отримання відповідного дозволу та об`єкт був прийнятий в експлуатацію у встановленому порядку, він вважається самовільно побудованим, просила задовольнити її позов, зазначивши, що під час здійснення самовільного будівництва права та охоронювані законом інтереси інших осіб порушено не було.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2009 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення:
першого поверху, які складаються з: приміщення № XIV - сходи, загальною площею 18,5 кв.м; приміщення № XLVII - підсобне приміщення, загальною площею 13,0 кв. м; приміщення № XLVIII - коридор, загальною площею
12,8 кв.м; приміщення № XLIX - підсобне приміщення, загальною площею 30,3 кв. м; приміщення № L - коридор, загальною площею 6,4 кв. м; приміщення № Lа - санвузол, загальною площею 2,9 кв. м., а разом
по першому поверху 83,9 кв. м.;
другого поверху, які складаються з: приміщення № LXVII - кабінет, загальною площею 11,9 кв. м; приміщення № LXIII - підсобне приміщення, загальною площею 40,7 кв. м; приміщення № LIII - сходи, загальною площею 18,9 кв. м; приміщення № LVIа - коридор, загальною площею
17,3 кв. м; приміщення № 22-1 - підсобне приміщення, загальною площею 29,3 кв. м, а разом по другому поверху 118,1 кв. м;
приміщення мансарди, які складаються з: приміщення № LХVIII - сходи, загальною площею 18,8 кв. м; приміщення № LХIХ - основне, загальною площею 31,4 кв. м, приміщення № LXХ - основне, загальною площею
49,0 кв. м, а разом по мансарді 99,2 кв. м., всього приміщення загальною площею 301,2 кв. м, у літері «А-2», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

коротко змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
ОСОБА_1 , як особа, яка не була залучена до участі у справі, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, прохала рішення місцевого скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджує, що суд першої інстанції при винесенні рішення допустив порушення ст. ст. 74, 127, 128, 131, 133, 134, 197, 222 ЦПК України, чинних на час винесення судом першої інстанції рішення суду, а саме: суд не надав строку для надання відзиву; не направив судові повістки для отримання стороною не пізніше, ніж за сім днів до судового засідання; у справі відсутні докази направлення сторонам позову з додатками та ухвали суду про відкриття провадження у справі; відсутній документ про сплату судового збору за подачу клопотання про забезпечення доказів та взагалі відсутнє дане клопотання у письмовому вигляді де зазначено, що забезпечення доказів унеможливіть та ускладнить виконання майбутнього судового рішення суду; матеріали справи містять протоколи судового засідання замість журналів і відсутні доказі фіксування самого судового засідання; не направлено сторонам копію судового рішення протягом п`яти днів з дня проголошення рішення суду, а особливо відповідачу, оскільки оскаржуване рішення є заочним і лише з моменту вручення відповідачу через тридцять днів воно набирає чинність.
Стверджується, що позивач, зазначаючи, що не порушено права інших осіб, ввів суд в оману та суд не дослідив наявність можливих співвідповідачів, які є співвласниками житлових та нежитлових приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Звертає увагу на п. 4.3 рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02.03.2004, яким визначено, що ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватись та розпоряджатись допоміжними приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудов поверхів та інше.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що факт закінчення будівництва підтверджується технічним паспортом, тоді як визнання права власності на об`єкт будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Таким чином, оскільки позивачем не надано суду документів про прийняття в експлуатацію реконструйованого об`єкту у зв`язку з їх відсутністю, то у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позову.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи;
Позивачкою ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.
Зокрема, звертала увагу, що скаржник звернувся із апеляційною скаргою після спливу одинадцяти років, що є прямим порушенням принципу правової визначеності (принципу остаточності судового рішення). Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду через великий проміжок часу має місце лише за відсутності непереборних обставин, які не залежали від волі особи протягом тривалого часу, за відсутності доказів непереборних перешкод чи труднощів для своєчасного вчинення скаржником такої процесуальної дії як подання апеляційної скарги та за відсутності переконливих обставин апеляційного оскарження, а отже, має місце негативне втручання у принцип юридичної визначеності. Натомість, скаржником не надано жодного доказу, на підставі яких можна стверджувати про наявність непереборних перешкод чи труднощів для своєчасного подання апеляційної скарги.
Скаржник не міг не знати про здійснення будівельних робіт, а апеляційна скарга не містить відповідних обґрунтувань і доводів на підтвердження фундаментальних порушень закону.
Посилання в апеляційній скарзі на висновки постанови Верховного Суду України та Верховного Суду є не коректним, оскільки справа розглядалась у 2009 році, отже застосування наведених висновків судів касаційної інстанції прямо суперечить вимогам застосування норм законодавства у часі.
В чому саме полягає порушення права особи, яка оскаржує рішення, в апеляційній скарзі не наводиться.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 подав заперечення на відзив на апеляційну скаргу, просив задовольнити його апеляційну скаргу. Вказував, що твердження позивача у відзиві на апеляційну скаргу щодо подання апеляційної скарги через 11 років після постановлення рішення у справі та поновлення строків на апеляційне оскарження є безпідставним, оскільки він не був залучений до участі у справі і не знав про наявність оскаржуваного рішення суду.
Вказував на незгоду з доводами позивача, викладеними у позові та відзиві на апеляційну скаргу.

У жовтні 2020 року Харківська міська рада подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, просила задовольнити апеляційну скаргу.
Зокрема, представник Харківської міської ради вказував, що в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництва, відомостей про проведення доопрацювання, відомостей у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Державного архітектурно-будівельної інспекції України, розміщених на офіційному сайті Держархбудінспекції України, стосовно спірного об`єкта будівництва відсутня інформація.
Зазначено, що до 11.04.2016 повноваження Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю виконувала Державна архітектурно-будівельна інспекція у Харківській області і, як вбачається з матеріалів справи, доказів про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з реконструкції об`єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку суду не надавалось. 
Таким чином, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а є лише власником будівельних матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі цього будівництва.

Щодо руху справи 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участі у справі, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2009 року, з тієї підстави, що оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки скаржника.
Постановою Верховного Суду від 19 липня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - задоволено. Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Направляючи справу на новий судовий розгляд, Верховним Судом зазначено, що є передчасним висновок апеляційного суду про недоведеність скаржником ОСОБА_1 порушення оскаржуваним судовим рішенням його прав та інтересів, оскільки у даній справі ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на нежитлові приміщення першого та другого поверхів, підвалу та мансарди у будинку АДРЕСА_1 , які відповідно до положень діючого законодавства є допоміжними приміщеннями, а скаржником ОСОБА_1 , що не приймав участі у справі, до апеляційної скарги додано договір купівлі-продажу від 17.10.2002, реєстраційне посвідчення 08.11.2002, а також в матеріалах справи наявна Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 . 
       
встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини; доводи, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
06 квітня 2007 року між  ОСОБА_3  та  ОСОБА_2  укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Слоневською Д.В. Харківського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1225 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 16.04.2007 за реєстраційним № 18230484.
Згідно з вказаним договором  ОСОБА_2  придбала нежитлові приміщення першого поверху № ХІV, ХLVII, XLVIII, XLIX, L, La; другого поверху № LIII, LVIa, LXIII, LXIV, LXVI, LXVII в  літ. «А-2», загальною площею 173,3 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 1 а.с. 6-8)
11 квітня 2007 року  ОСОБА_2  на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Гриценко Є.В. Харківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за  № 711, зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 18.09.2007 за реєстраційним № 20328381, придбала у  ОСОБА_1  кімнати № 22 та № 23 другого поверху, житловою площею 28,5 кв.м., загальною площею 28,5 кв.м. в будівлі літ. «А-2», загальною  площею 1401,1 кв.м.: нежитлових  приміщень підвалу № I-VIII, VIII б, X-XII, загальною площею 212,4 кв.м., приміщень першого та другого поверхів, площею 1188,7  кв.м. (у т.ч. житловою площею 370,2 кв.м.), які  розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 9-10)
Сторонами не заперечується, що позивач після купівлі вищевказаних приміщень здійснила їх реконструкцію без належних дозволів.
Згідно з технічним паспортом на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок АДРЕСА_1 внаслідок реконструкції житлових приміщень частини першого та другого поверхів під нежитлові з улаштуванням мансарди загальна площа нежитлових приміщень складає 301,2 кв.м., де, відповідно до виготовленого 19.10.2009 КП «Харківське міське БТІ» технічного паспорту на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок АДРЕСА_1 складається з: приміщення № XIV – сходи, загальною площею 18,5 кв.м.; приміщення  № XLVII – підсобне приміщення,  загальною площею  13,0 кв.м.; приміщення  № XLVIII – коридор,  загальною  площею 12,8 кв.м.; приміщення  № XLIX –підсобне приміщення, загальною  площею 30,3 кв.м.; приміщення № L – коридор, загальною площею  6,4 кв.м.; приміщення № Lа- санвузол, загальною площею 2,9 кв.м., а разом по першому поверху 83,9  кв.м.; приміщення № LXVII- кабінет, загальною площею 11,9  кв.м.; приміщення  № LXIII- підсобне приміщення, загальною площею 40,7 кв.м.; приміщення № LIII – сходи, загальною площею 18,9 кв.м.; приміщення № LVIа- коридор, загальною площею 17,3 кв.м.; приміщення № 22-1 – підсобне приміщення,  загальною площею 29,3 кв.м., а разом по другому  поверху 118,1 кв.м.; приміщення мансарди № LVII - сходи, загальною площею 18,8 кв.м.; приміщення № LVIII – основне,  загальною площею 31,4 кв.м., приміщення № LIX - основне, загальною  площею 49,0 кв.м., а разом по мансарді 99,2 кв.м. 
Згідно з технічним висновком, виготовленим на замовлення позивача  ТОВ «Харківреконструкція», усі основні будівельні конструкції об`єкту реконструйованих нежитлових приміщень з улаштуванням мансарди знаходяться у задовільному технічному стані, відповідають умовам міцності та стійкості та придатні для подальшої експлуатації, проведена реконструкція нежитлових  приміщень не вплинула негативно на стан основних будівельних конструкцій житлового будинку. Будівництво проводилось за особисті кошти позивача, будівництво є закінченим, що підтверджується технічним паспортом.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (частини перша-друга статті 358 ЦК України).
Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 вищевказаного Закону спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Згідно із частинами першою-другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
У житлових будинках можуть бути як допоміжні, так і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, і до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).
Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Предметом спору в цій справі є визнання права власності на реконструйовані приміщення в двоповерховому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а тому відповідачами у справі також мають бути всі співвласники житлового будинку.
Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинно відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
З позовної заяви вбачається, що відповідачем у справі було визначено Харківську міську раду. 
В матеріалах справи наявні докази про те, що скаржник, ОСОБА_1 , є власником нежитлових приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2002 року, реєстраційним посвідченням від 08 листопада 2022 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Таким чином, при розгляді справи місцевий суд не залучив до участі у справі в якості належних співвідповідачів - співвласників будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
В зазначеній частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими. 
Щодо інших доводів учасників справи 
Під час апеляційного перегляду справи представник позивача ОСОБА_2 , адвокат Склярова Р.В., зазначила про наявність рішення суду у справі № 2-14828/10, яке набрало законної сили.
Апеляційний суд, перевіряючи підстави та предмет позову у даній справі (№ 2-14828/10) та у справі, що переглядається (№ 2-11180/09), дійшов висновку, що справи не є тотожними, а відтак відсутні підстави для закриття провадження у справі № 2-11180/09. 
Зокрема, у справі № 2-11180/09 позивач ОСОБА_2 звернулася до суду в 2009 році, прохаючи визнати право власності на приміщення загальною площею 301,2 кв.м., в літ. «А-2», що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 . Рішення у справі було ухвалене 29.10.2009. 
У справі № 2-14828/10  ОСОБА_2 звернулася до суду у вересні 2010 року, прохаючи визнати право власності на приміщення загальною площею 640 кв.м. Рішення у справі було ухвалене 09 вересня 2010 року. Зі змісту даного рішення суду слідує, що зміна площі спірних приміщень відбулася після ухвалення рішення у справі № 2-11180/09.
Представник позивача у справі наголосила на дотриманні принципу «юридичної визначеності» та неможливості скасування судового рішення більш ніж через 10 років. 
Апеляційний суд зазначає, що, в даному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи, норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, права співвласників на допоміжні приміщення, посилання представника позивача на дотримання принципу «юридичної визначеності» та неможливість перегляду оскаржуваного рішення в контексті ст. 6 та ст. 1 протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод - є безпідставними. Право власності позивача у справі, в тому числі на спірні приміщення (більшого розміру) повторно визнані судовим рішенням у справі № 2-14828/10, яке набрало законної сили. 
висновки за результатом розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з пунктом 4 частини третьої вказаної статті, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Враховуючи вищевикладені мотиви, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Щодо розподілу судових витрат у справі.
Згідно з вимогами статті 382 ЦПК України в постанові суду апеляційної інстанції зазначається, серед іншого, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції (у випадку скасування або зміни судового рішення) ; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки за результатом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а у задоволенні позову необхідно відмовити, судові витрати, понесені скаржником у справі підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.
За подачу апеляційної скарги скаржником сплачено судовий збір у сумі 76,50 грн (а.с. 53 т. 1), за подачу касаційної скарги - 536,80 грн (а.с. 162, 168, 172 т. 2), що у сумі становить 613,30 грн, які підлягають стягненню з позивача у повному обсязі. 
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1, п. 4 ч. 3 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2009 року - скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 613,30 грн. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 18 січня 2024 року. 

Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді                                                                         Т.В. Одринська 

В.П. Пікуль