ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2023 року
м. Чернівці
справа № 723/2965/22
провадження 22-ц/822/870/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Половінкіної Н. Ю. 
суддів Кулянди М. І., Одинака О. О.
секретаря Паучек І.І.
з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_3 
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05 вересня 2023 року, додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 вересня 2023 року, головуючий у першій інстанції Бужора В.Т.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у серпні 2022 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

Зазначала, що внаслідок смерті матері ОСОБА_4 відкрилась спадщина 03 листопада 2006 року.
До спадкового майна належала житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:1082 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельна ділянка площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. 
Вказувала, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 належить до майна колгоспного двору, в якому станом на 15 квітня 1991 року проживали мати ОСОБА_4 та батько ОСОБА_5 
ОСОБА_4 вчинено заповіт, посвідчений секретарем Новобросковецької сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області області Малованюк І.Л. 27 вересня 2004 року, яким заповіла все своє майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частках.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.
Також батько ОСОБА_5 вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки був непрацездатною особою віком 75 років та постійно проживав разом з спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини.
Постановою державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори Чернівецької області Мицкан Ж.І. від 09 червня 2022 року №49/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповтом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.
ОСОБА_1  та ОСОБА_3  набуто право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/6 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , 5/12 частин земельної ділянки площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:1082 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 5/12 частин земельної ділянки площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства кожний. 
Батько ОСОБА_3  набуто право власності в порядку спадкування після смерті дружини ОСОБА_4  на 1/12 частини житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , 1/6 частини земельної ділянки площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:1082 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 1/6 частини земельної ділянки площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (обов`язкова частка).
Внаслідок смерті батька ОСОБА_5 відкрилась спадщина 28 червня 2009 року на 7/12 частин житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , 1/6 частини земельної ділянки площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:1082 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 1/6 частини земельної ділянки площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.
ОСОБА_5 вчинено заповіт, посвідчений секретарем Новобросковецької сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області області Малованюк І.Л. 08 вересня 2008 року, яким заповів все своє майно ОСОБА_1 . 
Подала до Сторожинецької державної нотаріальної контори Чернівецької області заяву про прийняття спадщини.
Постановою державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори Чернівецької області Мицкан Ж.І. від 09 червня 2022 року №50/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Просила встановити, що частка ОСОБА_1 у спадковому майні після смерті матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 становить 19/24 часток будинковолодіння, що складає 79,2 %; у земельній ділянці площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:1082 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) становить 7/12 частки; у земельній ділянці площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства становить 7/12 частки. 
Встановити, що частка ОСОБА_3 у спадковому майні після смерті матері ОСОБА_4 в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 становить 5/24 часток будинковолодіння, що складає 20,8%; у земельній ділянці площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) становить 5/12 частки; у земельній ділянці площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства становить 5/12 частки.
Визнати право власності ОСОБА_1 на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», гаража літ. «Г», сараю літ. «Д», сараю літ. «Е», сараю літ. «Є», вбиральні літ. «Ж», сараю літ. «З», сараю літ. «Л», господарської будівлі літ. «М», літнього душу літ. «Н», огорожі №1-№6, №8, 9, криниці літ. «Т7», в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 в розмірі 19/24 частин будинковолодіння, що складає 79,2%.
Визнати право власності ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 на 7/12 часток земельної ділянки площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на 7/12 часток земельної ділянки площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування задоволено.
Встановлено, що частка ОСОБА_1 у спадковому майні після смерті матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 становить 19/24 часток будинковолодіння, що складає 79,2 %; в земельній ділянці площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:1082 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) становить 7/12 частки; в земельній ділянці площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства становить 7/12 частки. 
Встановлено, що частка ОСОБА_3 у спадковому майні після смерті матері ОСОБА_4 в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 становить 5/24 часток будинковолодіння, що складає 20,8%; в земельній ділянці площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) становить 5/12 частки; в земельній ділянці площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства становить 5/12 частки.
Визнано право власності ОСОБА_1 на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», гаража літ. «Г», сараю літ. «Д», сараю літ. «Е», сараю літ. «Є», вбиральні літ. «Ж», сараю літ. «З», сараю літ. «Л», господарської будівлі літ. «М», літнього душу літ. «Н», огорожі №1-№6, №8, 9, криниці літ. «Т7», в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 в розмірі 19/24 частин будинковолодіння, що складає 79,2%.
Визнано право власності ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 на 7/12 часток земельної ділянки площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на 7/12 часток земельної ділянки площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.
Додатковим рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 вересня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 на корить ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити. 
Додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги
Зазначає, що батьком ОСОБА_5 не було оформлено право власності на нерухоме майно відповідно до обсягу обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилась внаслідок смерті дружини ОСОБА_4 , батьком ОСОБА_5 не здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. 
Тому до складу спадщини, яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_5 , не входить обов`язкова частка у праві власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельну ділянку площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.
За заповітом мати ОСОБА_4 все своє майно житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельну ділянку площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 остання заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частинах.
Посилається на те, що додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 вересня 2023 року ухвалено за його відсутності без повідомленого про розгляд справи.
ОСОБА_3 був позбавлений можливості висловити свою думку з приводу заяви ОСОБА_1 про стягнення витрати на професійну правничу допомогу.
ОСОБА_1 не додано до позовної заяви попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.
Вважає, що розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн. є неспівмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, необхідними адвокатськими витратами, не підтверджується належними доказами. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не надходило.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, суд першої інстанції виходив з того, що підлягає захисту право ОСОБА_1 на спадкування у обраний спосіб встановлення частки ОСОБА_1 у спадковому майні після смерті матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 та частки ОСОБА_3 у спадковому майні після смерті матері ОСОБА_4 , визнання права власності ОСОБА_1 на 19/24 частин житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , на 7/12 часток земельної ділянки площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 7/12 часток земельної ділянки площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 призначення для ведення особистого селянського господарства.
Водночас суд першої інстанції вважав встановленим, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 є майном колгоспного двору, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набуто право власності на частину майна колгоспного двору кожним.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування внаслідок смерті матері ОСОБА_4 за заповітом на 1/6 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , 5/12 частину земельної ділянки площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 5/12 частини земельної ділянки площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 призначення для ведення особистого селянського господарства кожним.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є таким, що прийняв спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті дружини ОСОБА_4 , набув право власності на 1/12 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , 1/6 частину земельної ділянки площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 1/6 частину земельної ділянки площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (обов`язкова частка).
Тому суд першої інстанції вважав, що внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 7/12 (1/2 + 1/12) частин житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , 1/6 частину земельної ділянки площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 1/6 частину земельної ділянки площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам відповідає в частині.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що внаслідок смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина 3 листопада 2006 року.
ОСОБА_4 вчинено заповіт, посвідчений секретарем Новобросковецької сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області Малованюк І.Л. 27 вересня 2004 року, зареєстрований в реєстрі за номером 103, яким заповіла все своє майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частках.
Також внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина 28 червня 2009 року.
ОСОБА_5  вчинено заповіт посвідчений секретарем Новобросковецької сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області Малованюк І.Л. 08 вересня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за номером 176, яким заповів все своє майно ОСОБА_1 . 
Згідно із матеріалами спадкової справи Сторожинецької державної нотаріальної контори Чернівецької області №194/2007 до майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися з заявою про прийняття спадщини 19 квітня 2007 року.
Постановою державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори Чернівецької області Мицкан Ж.І. в порядку заміщення від 09 червня 2022 року №49/02-31 відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у відповідних частках на спадкове майно у зв`язку із відсутністю належним чином оформлених документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно.
Відповідно до матеріалів спадкової справи Сторожинецької державної нотаріальної контори Чернівецької області №357/2009 до майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 звернувся з заявою про прийняття спадщини 21 липня 2009 року, ОСОБА_1 подано заяву про прийняття спадщини 26 листопада 2009 року.
Постановою державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори Чернівецької області Мицкан Ж.І. в порядку заміщення від 09 червня 2022 року №50/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у відповідних частках на спадкове майно у зв`язку із відсутністю належним чином оформлених документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно.
За довідкою Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 27 травня 2022 року №187 ОСОБА_6 на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала у будинку АДРЕСА_1 з чоловіком ОСОБА_5 .
Згідно із довідкою Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 27 травня 2022 року №189 на підставі по господарської книги на 1991-1995 роки №10 сторінка 81, особовий рахунок № НОМЕР_1 станом на 15 квітня 1991 року у будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали голова двору ОСОБА_4 та чоловік ОСОБА_5 , двір відносився до категорії колгоспний.
До матеріалів справи приєднано технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
Також ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на землю, виданий 11 вересня 1995 року на підставі рішення Новобросковецької сільської ради народних депутатів від 24 грудня 1993 року №44 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,53 га для обслуговування жилого будинку ділянка АДРЕСА_2 та ведення особистого підсобного господарства ділянка №2.
Згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27 червня 2022 року №НВ-1800431302022 земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 площею 0,12 га цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 7324587500:01:005:0182.
На підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13 липня 2022 року №НВ-3200855372022 земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 площею 0,41 га цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 7324587500:01:005:0183.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову
При цьому згідно зі  п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.
За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.
Предметом позову  ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є встановлення частки ОСОБА_1 в спадковому майні після смерті матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 19/24 часток будинковолодіння, що складає 79,2 %; в земельній ділянці кадастровий номер 7324587500:01:005:1082 за адресою АДРЕСА_3 частки; земельній ділянці кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_4 частки, частки ОСОБА_3 в спадковому майні після смерті матері ОСОБА_4 в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 5/24 часток будинковолодіння, що складає 20,8%; в земельній ділянці кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_5 частки; в земельній ділянці кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_6 частки.
Визнати право власності ОСОБА_1 на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 в розмірі 19/24 частин будинковолодіння, що складає 79,2%, на 7/12 часток земельної ділянки кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 та 7/12 часток земельної ділянки кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 . 
Обставинами, якими ОСОБА_1  обгрунтовувала позовні вимоги, зазначала відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
У цій справі порушенням права, на яке посилається ОСОБА_1 , є право на спадкування за заповітом.
Тож ефективним способом захисту порушеного права є визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, с таким позовом ОСОБА_1 і звернулась до ОСОБА_3 .
Водночас ОСОБА_1 вважає за необхідне у такому спорі встановити частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спадковому майні. 
Натомість, встановлення часток ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спадковому майні є обставинами, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги та яким під час судового розгляду слід надати відповідну правову кваліфікацію.
Інше тлумачення ефективного способу захисту в такому спорі означало б, що вимоги про визнання права власності в порядку спадкування не можуть бути самостійним способом захисту порушеного права і не можуть розглядатися без супутньої їм окремої вимоги про встановлення частки у спадковому майні.
Питання встановлення частки у спадковому майні підлягають з`ясуванню в межах розгляду вимог про визнання права власності в порядку спадкування, а не як окрема позовна вимога.
Обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20).
За таких обставин у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення частки у спадковому майні слід відмовити у зв`язку з неможливістю розгляду судом як самостійної позовної вимоги.
Встановлено, що внаслідок смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина 3 листопада 2006 року.
ОСОБА_4 вчинено заповіт, посвідчений секретарем Новобросковецької сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області Малованюк І.Л. 27 вересня 2004 року, зареєстрований в реєстрі за номером 103, яким заповіла все своє майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частках.
Також внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина 28 червня 2009 року.
ОСОБА_5  вчинено заповіт посвідчений секретарем Новобросковецької сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області Малованюк І.Л. 08 вересня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за номером 176, яким заповів все своє майно ОСОБА_1 . 
Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За змістом ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняттям спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

На підставі частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Згідно матеріалів спадкової справи Сторожинецької державної нотаріальної контори Чернівецької області №194/2007 до майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися з заявою про прийняття спадщини 19 квітня 2007 року.
Постановою державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори Чернівецької області Мицкан Ж.І. в порядку заміщення від 09 червня 2022 року №49/02-31 відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у відповідних частках на спадкове майно у зв`язку із відсутністю належним чином оформлених документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно.
Відповідно до матеріалів спадкової справи Сторожинецької державної нотаріальної контори Чернівецької області №357/2009 до майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 звернувся з заявою про прийняття спадщини 21 липня 2009 року, ОСОБА_1 подано заяву про прийняття спадщини 26 листопада 2009 року.
Постановою державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори Чернівецької області Мицкан Ж.І. в порядку заміщення від 09 червня 2022 року №50/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у відповідних частках на спадкове майно у зв`язку із відсутністю належним чином оформлених документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно.
За довідкою Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 27 травня 2022 року №187 ОСОБА_6 на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала у будинку АДРЕСА_1 з чоловіком ОСОБА_5 .
З огляду на наведене, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 є такими, що прийняли спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_4 .
На підставі частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку, зокрема положеннями  ЦК УРСР, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року №1/5, та іншими нормативними актами.
Частиною 1 статті 112 ЦК Української РСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

На підставі частини першої статті 120 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

За змістом роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 10 постанови від 2 березня 1973 року № 3 «Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього» роз`яснив, що розмір частки колишнього члена колгоспного двору у спільному майні, яке належало колгоспному дворі і зберіглося після його перетворення в господарство робітників або службовців, встановлюється відповідно до статті 123 ЦК УРСР. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх його членів (в тому числі непрацездатних і неповнолітніх), які не втратили право на частку в майні двору на час припинення останнього. Майно, придбане після перетворення колгоспного двору в господарство робітників чи службовців, підлягає поділу за нормами, що регулюють поділ спільної часткової власності або спільної сумісної власності подружжя.

Визначення суспільної групи господарства урегульовано Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затвердженими Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26.

За змістом п.20 Вказівок суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім`ї. Глава сім`ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім`ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї, відносяться до господарства колгоспників.

Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім`ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію.

Таким чином, господарства пенсіонерів, які мають працюючих членів сім`ї, але які не є працюючими членами колгоспу, відносяться до суспільної групи відповідно робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників.

У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цc15 зазначено, що застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. […]

Погосподарські книги є документами первинного обліку в сільських радах. Складаються з окремих особових рахунків на кожне господарство, що знаходиться на території сільської ради.

На підставі приєднаної до матеріалів справи трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 прийнятий до членів колгоспу «Іскра» 18 серпня 1982 року, звільнений наказом №1 від 20 січня 1993 року. 
За довідкою Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 27 травня 2022 року №189 на підставі по господарської книги на 1991-1995 роки №10 сторінка 81, особовий рахунок № НОМЕР_1 станом на 15 квітня 1991 року у будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали голова двору ОСОБА_4 та чоловік ОСОБА_5 , двір відносився до категорії колгоспний.
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 є майном колгоспного двору, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набуто право власності на частину майна колгоспного двору кожним.
Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР  від 31 жовтня 1975 року № 45/5, пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР  від 19 січня 1976 року № 1/5, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих.
На підставі п.128 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних  дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31 жовтня  1975 року, чинної на час виникнення правовідносин, якщо до складу спадкового майна входить жилий будинок (частина будинку) або квартира в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, державний нотаріус вимагає правовстановлюючий документ про належність будинку (частини будинку), квартири спадкодавцю, довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації, а в місцевостях, де інвентаризація не провадилась, - довідку виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих.
Пунктом 20 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачалося обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах.
Відповідно до пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.
Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється, по об`єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації.
Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»  права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445.
До матеріалів справи приєднано технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
Тобто записи у погосподарських книгах визнавалися актами органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності.
Виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації.
Також ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на землю, виданий 11 вересня 1995 року на підставі рішення Новобросковецької сільської ради народних депутатів від 24 грудня 1993 року №44 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,53 га для обслуговування жилого будинку ділянка АДРЕСА_2 та ведення особистого підсобного господарства ділянка АДРЕСА_7 .
Згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27 червня 2022 року №НВ-1800431302022 земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 площею 0,12 га цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 7324587500:01:005:0182.
На підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13 липня 2022 року №НВ-3200855372022 земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 площею 0,41 га цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 7324587500:01:005:0183.
Відповідно до положень статті 16 Закону України «Про власність» та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Із системного аналізу зазначених норм, а також статті 81 Земельного кодексу України випливає, що окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
За змістом частини першої статті 81 ЗК України громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.
Таким чином, громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю.
У передбаченому законом порядку державний акт на право власності на землю, виданий на ім`я спадкодавиці, за життя останньої не оспорювалася.
Отже, до спадкового майна належала житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:1082 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельна ділянка площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. 
Частиною першою статті 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги.
За правилами ЦК України до таких спадкоємців необхідно також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення (стаття 1266 ЦК України).
Тобто, при обчисленні розміру обов`язкової частки необхідно враховувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 292/389/17.
У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16 (провадження № 61-19810св18) вказано, що «право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги         (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні, чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Аналіз абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України дозволяє стверджувати, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення (зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо). Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі  діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.
Ураховуючи, що на час смерті ОСОБА_4 другому з подружжя ОСОБА_5 виповнилось 75 років, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» був непрацездатною особою за віком, ОСОБА_5 є особою, яка має право на обов`язкову частку у спадщині.
За обставин що ОСОБА_5 є таким, що прийняв спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті дружини ОСОБА_4 , судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_5 набув право власності на 1/12 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , 1/6 частину земельної ділянки площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 1/6 частину земельної ділянки площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (обов`язкова частка).
Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_3 у апеляційній скарзі на те, що батьком ОСОБА_5 не було оформлено право власності на нерухоме майно відповідно до обсягу обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилась внаслідок смерті дружини ОСОБА_4 , не здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, тому до складу спадщини, яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_5 , не входить обов`язкова частка у праві власності на майно.
Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 450/328/15-ц (провадження № 61-14110св18), на яку посилається ОСОБА_3  в апеляційній скарзі, зазначив,  якщо спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. 
Тому обгрунтованими є висновки суду першої інстанції про набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування внаслідок смерті матері ОСОБА_4 за заповітом на 1/6 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , 5/12 частину земельної ділянки площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 5/12 частини земельної ділянки площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 призначення для ведення особистого селянського господарства кожним.
Крім того, суд першої інстанції правильно вважав, що внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 7/12 (1/2 + 1/12) частин житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , 1/6 частину земельної ділянки площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 1/6 частину земельної ділянки площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яку прийняла ОСОБА_1 .
Щодо додаткового рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 вересня 2023 року
Відповідно до пункту третього частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування або зміни судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно з пунктом 3 частини першої, частиною третьою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. 
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Відповідно до частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою, шостою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 вересня 2023 року ухвалено за відсутності ОСОБА_3 , належним чином не повідомленого про час та місце розгляду справи.
У матеріалах справи відсутні відомості про здійснення судом першої інстанції повідомлення сторін про час та місце розгляду справи.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що  ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про розгляд  клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Головко О.С., про ухвалення додаткового судового рішення.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.
Учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (пункти 2, 3 частини першої статті 43 ЦПК України).
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Таким чином, суд першої інстанції порушив право ОСОБА_3  знати про час і місце судового засідання (частина перша статті 8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня2017 року).
Всупереч вищенаведеним нормам суд першої інстанції вирішив питання про ухвалення додаткового судового рішення у справі за відсутності ОСОБА_3 , щодо якого немає відомостей про його належне повідомлення про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим порушено його право брати участь в судових засіданнях, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Тому рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 січня 2022 року в частині встановлення частки у спадковому майні, додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 вересня 2023 року підлягають скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України.
Керуючись п.1, 2 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05 вересня 2023 року задовольнити частково.
Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05 вересня 2023 року в частині встановлення, що частка ОСОБА_1 в спадковому майні після смерті матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 становить 19/24 часток будинковолодіння, що складає 79,2 %; в земельній ділянці площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:1082 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) становить 7/12 частки; в земельній ділянці площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства становить 7/12 частки, що частка ОСОБА_3 в спадковому майні після смерті матері ОСОБА_4 в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 становить 5/24 часток будинковолодіння, що складає 20,8%; в земельній ділянці площею 0,1200 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0182 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) становить 5/12 частки; в земельній ділянці площею 0,4100 га кадастровий номер 7324587500:01:005:0183 за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства становить 5/12 частки скасувати.
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення частки у спадковому майні відмовити.
В решті залишити без змін.
Додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 вересня 2023 року скасувати.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 30 листопада 2023 року.

Головуючий  Н. Ю. Половінкіна
Судді М. І. Кулянда
О. О. Одинак