ПОСТАНОВА                   
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 489/6267/19
провадження № 61-10624св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2021 року у складі судді Коваленка І. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 червня 2023 року у складі колегії суддів Тищук Н. О., Кушнірової Т. Б., Лівінського І. В. у справі за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2019 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 20620332 від 23 травня 2017 року про реєстрацію за товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт» права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме - незавершене будівництво, адміністративно-виробничу базу з гаражем-стоянкою для вантажних автомобілів, що складається із нежитлових будівель літ. А-1 готовністю 87 %, літ. Д-1 готовністю 12 %, літ. Е-1 готовністю 12 %, літ. Ж-1 готовністю 12 %, літ. З-1 готовністю 12 %, літ. И-1 готовністю 12 %, літ. К-1 готовністю 12 %, літ. Л-1 готовністю 12 %, літ. М-1 готовністю 12 %, літ. Н-1 готовністю 12 %, літ. О-1 готовністю 12 %, навісу літ. Б-1 готовністю 89 %, вбиральні-душу літ. В-1 готовністю 95 %, сторожки літ. Г-1 готовністю 92 %, огорож та споруд № 1-3, 1 на АДРЕСА_1 ;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 21426420 від 17 липня 2017 року про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на 6/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлових будівель літ. Д-1 готовністю 12 %, літ. Е-1 готовністю 12 % на  АДРЕСА_1 ;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 21427131 від 17 липня 2017 року про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 3/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлової будівлі літ. З-1 готовністю 12 % на  АДРЕСА_1 ;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 21426979 від 17 липня 2017 року про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на 3/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлової будівлі літ. Ж-1 готовністю 12 % на  АДРЕСА_1 ;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 21426815 від 17 липня 2017 року про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на 6/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлових будівель літ. Л-1 готовністю 12 %, літ. М-1 готовністю 12 % на  АДРЕСА_1 ;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 21426545 від 17 липня 2017 року про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на 76/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлових будівель літ. А-1 готовністю 87 %, літ. И-1 готовністю 12%, літ. К-1 готовністю 12 %, навісу літ. Б-1 готовністю 89%, вбиральні-душу літ. В-1 готовністю 95 %, сторожки літ. Г-1 готовністю 92 % на  АДРЕСА_1 ;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 21426915 від 17 липня 2017 року про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на 3/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлової будівлі літ. Н-1 готовністю 12 % на АДРЕСА_1 ;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 21427039 від 17 липня 2017 року про реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на 3/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлової будівлі літ. О-1 готовністю 12 % на  АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 , а саме: 6/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлових будівель літ. Д-1 готовністю 12 %, літ. Е-1 готовністю 12 %;
- зобов`язати ОСОБА_5 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 , а саме: 76/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлових будівель літ. А-1 готовністю 87 %, літ. И-1 готовністю 12 %, літ. К-1 готовністю 12 %, навісу літ. Б-1 готовністю 89 %, вбиральні-душу літ. В-1 готовністю 95 %, сторожки літ. Г-1 готовністю 92 %;
- зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 , а саме 6/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлових будівель літ. Л-1 готовністю 12 %, літ. М-1 готовністю 12 %;
- зобов`язати ОСОБА_6 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 , а саме 3/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлової будівлі літ. Н-1 готовністю 12 %;
- зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 , а саме 3/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлової будівлі літ. Ж-1 готовністю 12 %;
- зобов`язати ОСОБА_7 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 , а саме 3/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлової будівлі літ. О-1 готовністю 12 %;
- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 , а саме 3/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлової будівлі літ. З-1 готовністю 12 %.
 
У позовній заяві прокурор вказував, що постановою Вищого господарського суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 915/2046/15 визнано незаконним та скасовано пункт 3 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 16 вересня 2014 року № 43/33 та пункт 6 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 року № 48/35, визнано недійсним на майбутнє договір оренди землі від 16 липня 2015 року № 10944 та зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт» (далі - ТОВ «Транс-Імпорт») повернути земельну ділянку з кадастровим номером 4810136900:03:074:0015.
 
27 лютого 2019 року постановою державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області повернуто виданий відповідно до вказаного вище рішення виконавчий документ на підставі пункту 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника - ТОВ «Транс-Імпорт» відсутнє визначене виконавчим документом майно.
 
Під час виконання судового рішення у справі № 915/2046/15 встановлено, що в процесі судового розгляду спору щодо законності набуття земельної ділянки у користування, ТОВ «Транс-Імпорт» збудувало на ній низку будівель, зареєструвало речове право на них та, в подальшому, передало у власність відповідачам по справі, серед яких безпосередній засновник товариства - ОСОБА_5 та його родичі.
 
Прокурор наголошував, що поновити порушене право територіальної громади міста Миколаєва та повернути земельну ділянку Миколаївській міській раді можливо лише внаслідок скасування в судовому порядку державної реєстрації речових прав відповідачів на об`єкти нерухомості та покладення на них обов`язку щодо знесення таких об`єктів.
 
Наявність підстав для здійснення представництва в суді інтересів держави прокурор обґрунтовував тим, що міська рада не здійснила заходів щодо належного захисту інтересів українського народу - членів територіальної громади, спрямованих на усунення зазначених порушень, повернення у власність територіальної громади земельної ділянки та знесення незаконно збудованих будівель. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2021 року позовні вимоги заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради про скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено в повному обсязі. Скасовано державну реєстрацію права власності відповідачів на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво нежитлової будівлі - адміністративно-виробничої бази з гаражем-стоянкою для вантажних автомобілів на АДРЕСА_1 , пропорційно часткам у майні, належним кожному з них. Зобов`язано відповідачів усунути Миколаївській міській раді перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення зазначеного об`єкта нерухомості. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивовано обґрунтованістю доводів прокурора стосовно того, що відповідач ТОВ «Транс-Імпорт» не набув у встановленому законом порядку право власності на самочинно зведені ним на спірній земельній ділянці об`єкти незавершеного будівництва, а тому не мав правомочностей власника цього майна, і, зокрема, щодо розпорядження ним шляхом відчуження відповідачам-фізичним особам, яке було здійснене 17 липня 2017 року, тобто після закінчення строку дії договору оренди землі (16 липня 2017 року). 
 
Суд першої інстанції наголосив, що відчуживши об`єкти нерухомого майна ТОВ «Транс-Імпорт» унеможливило виконання рішення господарського суду у справі № 915/2046/15, у зв`язку із відсутністю у боржника ТОВ «Транс-Імпорт» на момент пред`явлення виконавчого документа до виконання визначеного у виконавчому документі майна.
 
ОСОБА_1 через свого представника оскаржив рішення місцевого суду в апеляційному порядку.
 
Апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 , зазначивши, що за змістом наданих представнику повноважень, вказаних у договорі про надання правової допомоги, адвокат Куценко Ю. А. не представляє інших учасників справи, крім ОСОБА_1 , які відповідні апеляційні скарги на рішення місцевого суду не подавали.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 червня 2023 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Куценка Ю. О. залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2021 року в оскаржуваній частині залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду щодо необхідності скасування державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на частку об`єкта незавершеного будівництва, а також його зобов`язання усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення такого нерухомого майна.
 
Апеляційний суд вказав на недобросовісність поведінки відповідача, оскільки набуття ним права власності на нерухоме майно відбулось під час розгляду судами спору щодо правомірності використання ТОВ «Транс-Імпорт» земельної ділянки та після спливу строку дії договору оренди землі.
 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки до порушення права держави на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136900:03:074:0015 вона не була забудована, та, при цьому Миколаївська міська рада, як належний власник земельної ділянки на таке будівництво згоди не давала, має бути застосований спосіб захисту цивільного права у вигляді відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення права, а саме - шляхом знесення розташованих на земельній ділянці об`єктів нерухомого майна. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційного скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Касаційна скарга також містила клопотання про зупинення виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2021 року до закінчення розгляду справи в касаційному порядку.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі, витребувано її з Ленінського районного суду м. Миколаєва, у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення суду першої інстанції відмовлено.
 
02 листопада 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі заявник як на підставу касаційного оскарження, зокрема, посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, щодо добросовісності і правомірності набуття права власності на нерухоме майно та відповідальності особи за помилки держави, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-160гс18), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (провадження № 12-57гс21), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) та інших, та у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 916/2470/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18.
 
Обґрунтовуючи наявність підстави для перегляду судового рішення у касаційному порядку, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо механізму компенсації забудовнику витрат при знесенні побудованого ним нерухомого майна на земельній ділянці, яка не могла бути передана у приватну власність для таких потреб, з огляду на добросовісність дій такого забудовника, наявність дозвільних документів на здійснення будівництва та через призму додержання вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.
 
У касаційній скарзі заявник звертає увагу, що апеляційний суд, зосередивши свою увагу виключно на розгляді в судовому порядку справи № 915/2046/15, не надав належної оцінки правомірності дій ТОВ «Транс-Імпорт» по виконанню будівельних робіт, що здійснені за відсутності жодної заборони їх здійснення, на підставі поданої декларації про початок виконання таких будівельних робіт від 23 травня 2016 року та в період дії договору оренди землі.
 
На переконання заявника висновок судів попередніх інстанцій про порушення ТОВ «Транс-Імпорт» вимог законодавства при забудові земельної ділянки є передчасним, оскільки зроблений без попереднього з`ясування призначення зведених на спірній земельній ділянці будівель та їх відповідності ДБН 360-92 щодо вимог забудови зелених зон, а також без встановлення конкретного місцезнаходження цих будівель та споруд саме на землях озелененої зони спеціального призначення.
 
ОСОБА_1 наголошує, що позбавлення відповідачів-фізичних осіб, як добросовісних набувачів, права власності на майно не відповідає критерію законності та принципу пропорційності втручання у право на мирне володіння майном.
 
Відзив на касаційну скаргу 
 
У вересні 2023 року Миколаївська обласна прокуратура подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
 
У відзиві, зокрема, наголошується, що для оцінки відповідності втручання у право відповідачів-фізичних осіб мирно володіти своїм майном слід врахувати їх недобросовісну поведінку під час набуття ними у власність цього майна, яка, на переконання Миколаївської обласної прокуратури, полягає у здійсненні ТОВ «Транс-Імпорт» дій щодо державної реєстрації речового права на об`єкти незавершеного будівництва, їх подальшого відчуження у власність фізичних осіб (серед яких засновник цього товариства - ОСОБА_1 та його родичі), а також у спробах цих громадян отримати земельні ділянки у користування зі зміною цільового призначення.
 
Фактичні обставини справи
 
Постановою Вищого господарського суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 915/2046/15 позов прокуратури Миколаївської області задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 6 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 року № 48/35, пункт 3 розділу 1 рішення від 16 вересня 2014 року № 43/33. Визнано недійсним на майбутнє договір оренди землі від 16 липня 2015 року № 10944 та зобов`язано ТОВ «Транс-Імпорт» повернути земельну ділянку з кадастровим номером 4810136900:03:074:0015 територіальній громаді міста в особі Миколаївської міської ради.
 
Розглядаючи справу № 915/2046/15 суд установив, що вказаними рішеннями Миколаївська міська рада надала дозвіл на виготовлення та в подальшому затвердила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 10 000 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_2 (кадастровий номер 4810136900:03:074:0015) за рахунок земельної ділянки, раніше наданої ТОВ «Транс-Імпорт» рішенням міської ради від 13 березня 2008 року № 22/44, з метою передачі її в оренду для будівництва гаража-стоянки для вантажних автомобілів підприємства, зарахувавши таку земельну ділянку до земель автомобільного транспорту та дорожнього господарства.
 
16 липня 2015 року Миколаївська міська рада та ТОВ «Транс-Імпорт» уклали договір оренди землі № 10944 строком на 2 роки, за умовами якого ТОВ «Транс-Імпорт» отримало в оренду земельну ділянку площею 10 000 кв. м (за функціональним призначенням - землі поточного будівництва) без права її передачі в суборенду.
 
Ухвалюючи зазначену постанову, Вищий господарський суд України дійшов висновку про те, що отримання ТОВ «Транс-Імпорт» земельної ділянки у користування відбулося з порушенням вимог чинного законодавства та підзаконних нормативно-правових актів, а саме статей 124, 134 ЗК України, пунктів 10.1, 10.4 розділу 10 ДБН 360-92, Генерального плану міста Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2009 року № 35/18, без проведення земельних торгів та в межах озелененої зони спеціального призначення, будівництво на території якої заборонено.
 
Державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області пред`явлений до виконання виконавчий документ, виданий за вказаним вище рішенням суду, повернув, посилаючись на пункт 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», - відсутність у боржника (ТОВ «Транс-Імпорт») визначеного виконавчим документом майна.
 
Під час розгляду справи № 915/2046/15 суд також установив, що 
ТОВ «Транс-Імпорт» на спірній земельній ділянці збудувало низку будівель та 23 травня 2017 року зареєструвало відповідне речове право на них (запис у державному реєстрі № 20620332). Факт будівництва нежитлових приміщень підтверджується Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 25 червня 2019 року, складеним посадовою особою Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради.
 
З дослідженої судом інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, встановлено, що підставами виникнення у ТОВ «Транс-Імпорт» права власності є довідка, серія та номер б/н, видана 11 лютого 2016 року Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради, а також декларація про початок виконання будівельних робіт, серія та номер: МК082161441039 від 23 травня 2016 року.
 
Водночас, з листа Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 27 серпня 2019 року № 17-3210 відомо, що наведена вище довідка ТОВ «Транс-Імпорт» від 11 лютого 2016 року не видавалася.
 
Згідно відповіді комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 18 червня 2019 року № 1618 інвентаризаційна справа за адресою: АДРЕСА_1 відсутня.
 
17 липня 2017 року ТОВ «Транс-Імпорт», в особі директора товариства ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу відчужило ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 88/100 частки у праві власності на незавершене будівництво на АДРЕСА_1 .
 
За умовами цього договору ОСОБА_1 придбав 6/100 часток об`єкта незавершеного будівництва, що складаються з нежитлових будівель літ. Д-1 готовністю 12 %, літ. Е-1 готовністю 12 % (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 21426420 від 17 липня 2017 року); ОСОБА_5 придбав 76/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлових будівель літ. А-1 готовністю 87 %, літ. И-1 готовністю 12 %, літ. К-1 готовністю 12 %, навісу літ. Б-1 готовністю 89 %, вбиральні-душу літ. В-1 готовністю 95 %, сторожки літ. Г-1 готовністю 92 % (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 21426545 від 17 липня 2017 року); ОСОБА_4 придбала 6/100 часток об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлових будівель літ. Л-1 готовністю 12 %, літ. М-1 готовністю 12 % (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 21426815 від 17 липня 2017 року).
 
Також 17 липня 2017 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ТОВ «Транс-Імпорт» відчужило ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , 
ОСОБА_2 12/100 часток у праві власності на об`єкти незавершеного будівництва на АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до цього договору ОСОБА_6 придбав 3/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлової будівлі літ. Н-1 готовністю 12 % (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 21426915 від 17 липня 2017 року); ОСОБА_3 придбав 3/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлової будівлі літ. Ж-1 готовністю 12 % (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 21426979 від 17 липня 2017 року); ОСОБА_7 придбала 3/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлової будівлі літ. О-1 готовністю 12 % (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 21427039 від 17 липня 2017 року); ОСОБА_2 придбала 3/100 частки об`єкта незавершеного будівництва, що складається з нежитлової будівлі літ. З-1 готовністю 12 % (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 21427131 від 17 липня 2017 року).
 
Згідно листа відділу у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 27 червня 2019 року № 186/115-19, земельна ділянка з кадастровим номером 4810136900:03:074:0015 на АДРЕСА_2 , яка належить до комунальної форми власності, перебувала в оренді у ТОВ «Транс-Імпорт». Дата реєстрації речового права - 19 червня 2016 року, строк дії речового права (договору оренди 2 роки) - 16 липня 2017 року. Відомості про суб`єктів, які є користувачами земельної ділянки на теперішній час в Національній кадастровій системі відсутні.
 
Відповідно до листа виконкому Миколаївської міської ради від 21 серпня 2019 року № 4428/020201-40/14/19 дія договору оренди землі від 16 липня 2015року № 10944 не продовжувалася. Між міською радою та ТОВ «Транс-Імпорт» додаткові угоди щодо продовження договору оренди землі № 10944 не укладалися.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Переглядаючи справу Верховний Суд враховує, що апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції лише в частині позовних вимог, пред`явлених до фізичної особи ОСОБА_1 , що, в свою чергу, позбавляє суд касаційної інстанції переглядати оскаржуване заявником рішення суду першої інстанції в цілому. Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду не надає оцінку доводам касаційної скарги, що стосуються незгоди із вирішенням позовних вимог, пред`явлених до інших відповідачів по справі. 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися 
на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що: «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) зазначено, що: 
«102. Інакше кажучи, не можна розглядати як єдиний позов вимогу витребувати спірну земельну ділянку у кінцевої набувачки «шляхом знесення об`єкта нерухомості», оскільки у такій вимозі поєднані одночасно два способи захисту (віндикаційний і негаторний позови), спрямовані на усунення різних за змістом порушень права власності. Відновлення володіння спірною земельною ділянкою здійснюється не шляхом знесення спорудженого на ній об`єкта нерухомості, а шляхом внесення запису (відомостей) про право власності держави на спірну земельну ділянку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тоді як усунення володіючому власникові перешкод у користуванні та розпорядженні цією ділянкою може відбуватися, зокрема, шляхом знесення спорудженого на ній об`єкта нерухомості.
103. У випадку поєднання в одній вимозі віндикаційного та негаторного позовів суд має визначити, яку мету переслідує позивач, і застосувати належні норми права, зокрема, задовольняючи такий позов частково. Зазначений підхід узгоджується з принципом jura novit curia («суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункти 83, 144), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункт 6.56-6.58), від 07 вересня 2022 року (пункт 10.76)).
104. За наявності підстав витребувати спірну земельну ділянку з незаконного володіння кінцевої набувачки суд може у цій частині вимогу, яку заявив прокурор, задовольнити. Відмова в іншій частині вимоги (про знесення спорудженого на тій ділянці об`єкта нерухомості) не перешкоджає державі після її введення у володіння спірною земельною ділянкою заявити позов про демонтаж спорудженого на ній нерухомого майна. У разі відмови у витребуванні спірної земельної ділянки, тобто неможливості введення власника у володіння нею, неможливим є його подальший судовий захист за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні цією ділянкою.
106. По-третє, ухвалюючи рішення знести споруджений на спірній земельній ділянці житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами і парканом, апеляційний суд не перевіряв дотримання принципів правомірного втручання у права на повагу до житла та на мирне володіння цим майном. Аргументація апеляційного суду стосувалася виключно спірної земельної ділянки.
109. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому у разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості)».
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).
 
Так, у справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4810136900:03:074:0015, яка знаходиться на АДРЕСА_2 належить територіальній громаді міста в особі Миколаївської міської ради.
 
Згідно із договором оренди землі від 16 липня 2015 року № 10944 між Миколаївською міською радою та ТОВ «Транс-Імпорт», зазначена земельна ділянка була передана ТОВ «Транс-Імпорт» в оренду строком на 2 роки для будівництва гаража-стоянки для вантажних автомобілів.
 
Постановою Вищого господарського суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 915/2046/15 задоволено позов прокуратури Миколаївської області, визнано незаконним та скасовано пункт 6 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 року № 48/35, пункт 3 розділу 1 рішення від 16 вересня 2014 року № 43/33, якими надано ТОВ «Транс-Імпорт» дозвіл на виготовлення та затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки площею 10 000 кв. м. на АДРЕСА_2 за рахунок ділянки, раніше даної ТОВ «Транс-Імпорт» рішенням міської ради від 13 березня 2008 року № 22/44, з метою передачі в оренду для будівництва гаража-стоянки для вантажних автомобілів підприємства.
 
Цим же рішенням господарського суду визнано недійсним на майбутнє договір оренди землі від 16 липня 2015 року № 10944 та зобов`язано ТОВ «Транс-Імпорт» повернути спірну земельну ділянку з кадастровим номером 4810136900:03:074:0015 на вул. Кінцевій у м. Миколаєві територіальній громаді міста в особі Миколаївської міської ради.
 
Вищий господарський суд України дійшов висновку про те, що отримання ТОВ «Транс-Імпорт» земельної ділянки у користування відбулося з порушенням вимог земельного та містобудівного законодавства, а саме статей 124, 134 ЗК України, пунктів 10.1, 10.4 розділу 10 ДБН 360-92, Генерального плану м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2009 року № 35/18, без проведення земельних торгів та в межах озелененої зони спеціального призначення, будівництво на території якої заборонено.
 
Виходячи з вищевикладеного, суди правильно врахували, що незаконність передачі спірної земельної ділянки в оренду ТОВ «Транс-Імпорт» встановлено під час судового розгляду справи № 915/2046/15, що, в силу вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України, мають преюдиційне значення і такі обставини не потребують додаткового доказування.
 
Розглядаючи справу судами також установлено, що будівництво на спірній земельній ділянці та реєстрація права власності на об`єкти незавершеного будівництва (запис у державному реєстрі № 20620332 від 23 травня 2017 року), а також відчуження об`єктів незавершеного будівництва відповідачам - фізичним особам ТОВ «Транс-Імпорт» (записи в державному реєстрі від 17 липня 2017 року) здійснено після звернення прокурора до господарського суду 08 грудня 2015 року та до прийняття Вищим господарським судом України вищевказаної постанови.
 
При цьому, як відомо з досліджених судом доказів, реєстрація права власності на об`єкти незавершеного будівництва проведена ТОВ «Транс-Імпорт» в період розгляду господарськими судами спору щодо правомірності виділення земельної ділянки та користування нею товариством, а також з використанням довідки Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 11 лютого 2016 року, походження якої не встановлено, та декларації про початок виконання будівельних робіт від 23 травня 2016 року, яка має декларативний характер.
 
За таких обставин Верховний Суд погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що належним способом захисту порушених прав у спірних правовідносинах є усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном, а саме - земельною ділянкою, яка не є вільною, оскільки на ній було розпочато будівництво низки об`єктів, які не можна віднести до гаража-стоянки для вантажних автомобілів.
 
Враховуючи обставини у справі, встановлені судами на підставі повно та всебічно досліджених доказів, наявних у матеріалах справи, місцевий суд, з яким також погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність у ТОВ «Транс-Імпорт» правомочностей власника, в тому числі, щодо розпорядження таким майном шляхом його відчуження відповідачам-фізичним особам, зокрема, ОСОБА_1 , оскільки товариство не набуло у визначеному законом порядку права власності на об`єкти незавершеного будівництва, як того вимагає частина перша статті 328 ЦК України.
 
Суди правильно установили, що позов прокурора в цій справі стосується захисту суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки для відновлення, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю.
 
Судами попередніх інстанцій вирішено спір про захист суспільного інтересу, що полягає в усуненні перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на належну йому частку об`єкта незавершеного будівництва, зведеного на належній територіальній громаді земельній ділянці, а також покладення на ОСОБА_1 обов`язку щодо знесення такого нерухомого майна.
 
Вирішуючи питання про знесення об`єкта нерухомого майна, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.
 
Установлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання у право власності напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється.
 
Враховуючи, що набуття відповідачем, який є безпосереднім засновником ТОВ «Транс-Імпорт», права власності на нерухоме майно відбулося під час розгляду судами спору щодо правомірності використання ТОВ «Транс-Імпорт» земельної ділянки та після спливу строку дії договору оренди землі, його поведінку добросовісною вважати не можна, про що обґрунтовано зазначено судами попередніх інстанцій.
 
Посилання в касаційних скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-160гс18), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (провадження № 12-57гс21), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) та інших, та у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 916/2470/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18. Верховним Судом не приймається, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Колегія суддів звертає увагу, що саме по собі посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
 
Верховний Суд викладає правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
 
Верховний Суд не надає оцінку доводам касаційної скарги щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо механізму компенсації забудовнику, якого він вважає добросовісним, витрат при знесенні побудованого ним нерухомого майна на земельній ділянці, яка не могла бути передана у приватну власність для таких потреб, оскільки такі доводи виходять за межі вирішення тих позовних вимог, що переглядаються Верховним Судом в касаційному порядку.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині та суду апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2021 року в частині позовних вимог до ОСОБА_1 та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 червня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:   	А. І. Грушицький     	
 	І. В. Литвиненко    	
 	Є. В. Петров