ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/2738/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Богацької Н.С., Разюк Г.П.

секретар судового засідання, за дорученням головуючого судді: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", м. Одеса – адвокат Тащі М.М., на підставі ордера;
від Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення, м. Одеса – Яричевський В.В., в порядку самопредставництва.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", м. Одеса
на рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 року, м. Одеса, суддя першої інстанції Нікітенко С.В., повний текст рішення складено та підписано 18.12.2023 року
у справі №916/2738/23
за позовом: Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення, м. Одеса
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", м.Одеса
про розірвання договору та виселення

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У червні 2023 року Селекційно-генетичний інститут - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення, м. Одеса звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", м. Одеса, в якому просив суд розірвати договір на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкових територій від 01.02.2015 року, б/н, укладений між Селекційно-генетичним інститутом - Національним центром насіннєзнавства та сортовивчення як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю “Олімп.Комсервіс.Плюс” як виконавцем; виселити Товариство з обмеженою відповідальністю «Олімп.КомсервісПлюс» із займаних нежитлових приміщень першого поверху у житловому будинку № 72 по вул. Овідіопольська дор., 3, м.Одеса: нежитлове приміщення № 1А загальною площею 26,1 кв.м.; нежитлове приміщення № 6А загальною площею 51,5 кв.м., вирішити питання про розподіл судових витрат.
Обґрунтовуючи свою позовні вимоги, позивач наголосив на неналежному виконанні відповідачем умов договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкових територій від 01.02.2015 року, а також вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги", внаслідок чого такий договір потребує розірвання, а Товариство виселення із займаних приміщень.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 року у справі №916/2738/23 позовні вимоги Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення задоволено частково; розірвано договір на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкових територій від 01.02.2015 року, б/н, укладений між Селекційно-генетичним інститутом - Національним центром насіннєзнавства та сортовивчення як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю “Олімп.Комсервіс.Плюс” як виконавцем; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виснував про те, що при укладанні договору позивач розраховував, що відповідач на підставі укладеного договору належним чином буде виконувати його умови та укладе договір на постачання електричної енергії для надання житлово-комунальних послуг, проте, позивач був позбавлений того, на що він розраховував, була спричинена шкода у зв`язку із неукладанням відповідачем такого договору. На думку суду, вказане порушення є істотним, з огляду на що вимоги в цій частині були задоволені.
Водночас, Господарський суд Одеської області визначив, що вимоги позивача в частині виселення відповідача із займаних нежитлових приміщень першого поверху у житловому будинку № 72 по вул. Овідіопольська дор., 3, м. Одеса: нежитлове приміщення № 1А загальною площею 26,1 кв.м. та нежитлове приміщення № 6А загальною площею 51,5 кв.м., не потребують задоволення, оскільки факт передачі приміщень користувачу не підтверджений жодними та допустимими доказами у даній справі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 року у справі №916/2738/23 скасувати в частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Селекційно-генетичного інституту – Національний центр насіннєзнавства Національної академії наук України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Олімп.Комсервіс.Плюс» в частині розірвання договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території від 01.02.2015 року.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального і матеріального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Зокрема, за доводами скаржника, який посилається на встановлені судом фактичні обставини справи, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі не містить жодного доводу відповідача щодо позовних вимог позивача з розірвання договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території, які були обґрунтовані відповідачем з посиланням на норми чинного законодавства України, а також відсутня інформація щодо раніше розглянутих справ з приводу позовних вимог позивача в частині розірвання договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території.
Скаржник в апеляційній скарзі звертає увагу колегії суддів на ту обставину, що він, як надавач послуг за спірним договором розпочав свою діяльність з обслуговування житлових будинків та нежитлових приміщень на території позивача на підставі договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків споруд та прибудинкової території від 01.02. 2015 року в рамках Закону України «Про житлово – комунальні послуги» 1875-IV у редакції 26.04.2014 року та на безоплатній основі.
Зазначаючи про безпідставність вимог позивача щодо розірвання спірного договору про надання послуг, скаржник наголосив, що на момент подання позову позивачем не надано жодного факту порушення його умов зі свого боку, в тому числі і з тих підстав, що договір між позивачем та відповідачем був укладений в рамках Закону України «Про житлово – комунальні послуги» 1875-IV та останній взяв на себе обов`язки щодо виконання умов договору та згідно Акту від 01.02.2015 року прийняв в обслуговування об`єкти житлового комплексу у кількості 27 одиниць.
Відтак, на переконання скаржника, він не є балансоутримувачем майна, яке передано йому позивачем саме в обслуговування, а не в управління багатоквартирними будинками.
А тому, на переконання скаржника, з урахуванням прийняття нового Закону України «Про житлово- комунальні послуги», сторони мали до спірного договору про надання послуг внести відповідні зміни або укласти новий договір, відповідно до якого Товариство мало набути статусу управителя багатоквартирних будинків.
При цьому, скаржник, посилаючись на вимоги п. 3-1 Перехідних положень Закону України  «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, зазначає, що до визначення співвласниками багатоквартирних будинків, а не балансоутримувачем в особі позивача, управителя багатоквартирних будинків згідно Закону України «Про житлово – комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та списання багатоквартирних будинків з балансу позивача відповідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 20.04.2016 року «Про затвердження Порядку списання з балансу багатоквартирних будинків» має діяти спірний договір на виконання послуг з обслуговування житлових будинків споруд та прибудинкової території від 01.02.2015 року.
Також, як зазначено скаржником, питання розірвання договору, укладеного між позивачем та відповідачем вже розглядалося Господарським судом Одеської області у справі № 916/1018/19, за результатами розгляду якої 19.08.2019 року було винесено рішення, яким було встановлено неправомірність вимог Селекційно-генетичного інституту – Національний центр насіннєзнавства НАН України про розірвання договору у односторонньому порядку з причин відсутності порушення істотних умов договору. 
При цьому, на думку скаржника, у випадку даної справи вбачається аналогічне протиправне, безпідставне та необґрунтоване намагання розірвати договір без наявності будь – яких фактів істотного порушення з боку відповідача умов спірного договору.
Разом з тим, як наполягає скаржник, рішенням Господарського суду Одеської області від 16.03.2020 року у справі №916/137/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ООЕК» до Інституту про стягнення заборгованості встановлено факт, що станом на 16.03.2020 року об`єкти, які нібито були передані третій особі, належать саме відповідачу, чим підтверджено обов`язок останнього зі сплати вартості спожитої електричної енергії, а тому твердження відповідача щодо передачі об`єктів третій особі з 01.02.2015 року, як підстава для звільнення від обов`язку з оплати вартості спожитої електричної енергії, не знайшло свого підтвердження.
Враховуючи наведене, скаржник вважає, що позивач мав передати відповідне майно відповідачу на баланс та або списати з балансу задля можливості розірвання з постачальником електроенергії Товариством з обмеженою відповідальністю «ООЕК» правовідносин та можливості подальшого укладення відповідного договору з боку відповідача. Однак, станом на сьогодні позивачем відповідних дій не зроблено, та позивач намагається перекласти відповідальність на відповідача за свою бездіяльність з цього питання.
Ухвалою від 05.02.2024 року Південно-західний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 року у справі №916/2738/23, призначив справу до судового розгляду.
20.02.2024 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від позивача у справі через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс" (вх. №39/24/Д1), у якому Селекційно-генетичний інститут – Національний центр насіннєзнавства НАН України просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відзив судовою колегією долучено до матеріалів господарської справи.
Зокрема, за доводами відзиву позивач, посилаючись на висновки місцевого господарського суду, вказав, що оскаржуване рішення є обґрунтованим та законним, ухвалене з дотриманням норм чинного законодавства. 
В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи з мотивів, викладених письмово в апеляційній скарзі. Просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", м.Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 року у справі №916/2738/23 задовольнити, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги Селекційно-генетичного інституту – Національний центр насіннєзнавства НАН України про розірвання договору відмовити.
Представник Селекційно-генетичного інституту – Національний центр насіннєзнавства НАН України в судовому засіданні заперечував щодо вимог апеляційної скарги з мотивів, викладених письмово у відзиві, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 року у справі №916/2738/23 в оскаржуваній частині не потребує скасування, враховуючи таке.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

01.02.2015 року між Селекційно-генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення (замовник) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", (виконавець) було укладено договір на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкових територій, відповідно до п. 1.1. якого предметом договору є передача замовником виконавцю функцій з утримання житлових будинків і прибудинкової території, надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами і власниками житлових приміщень.
Відповідно до п. 1.2. договору метою договору є забезпечення кваліфікованого, якісного, гарантованого обслуговування та ремонту житлового фонду, його технічного обладнання, надання житлово-комунальних послуг, дотримання санітарного стану прибудинкових територій для створення мешканцям будинків належних умов проживання згідно з діючим законодавством України та з нормативно-правовими актами та рішеннями органу місцевого самоврядування, що діють у сфері житлово- комунального господарства, а також ведення бухгалтерської, статистичної та іншої, передбаченої законодавством, звітності.
Обсяги та порядок надання послуг з утримання житлових будинків, споруд та прибудинкових територій встановлюються відповідно до діючих нормативно-правових актів Кабінету Міністрів Україні та рішень органу місцевого самоврядування (п. 1.3. договору).
Майно, передане виконавцю для обслуговування, має обліковуватися на окремому рахунку і щодо нього має вестися окремий облік (п. 1.4. договору).
Згідно умов п. 2.1.1. договору замовник має право вимагати повернення майна після закінчення дії цього договору або у випадку його дострокового розірвання.
Відмовитися в односторонньому порядку повністю від послуг виконавця в разі невиконання або неналежного виконання ним робіт і зобов`язань, зазначених у договорі, обґрунтувавши причини такої відмови та попередивши виконавця не менш, як за три місяці (п. 2.1.3. договору).
Також, за умовами п. 2.1.5. договору замовник має право одержувати від виконавця інформацію про хід виконання цього договору.
В той же час, виконавець, за умовами п. 2.2. договору, зокрема, має право укладати договори з підприємствами на постачання тепло-, водо-, газо-, електропостачання для житлового фонду, переданого на обслуговування виконавцю.
Відповідно до умов п. 2.3.1. договору, замовник зобов`язаний, не пізніше 10 днів після укладення договору передати виконавцю майно на обслуговування з одночасним оформленням акта приймання - передачі (Додаток № 1).
За умовами п. 2.3.5. договору замовник зобов`язаний сприяти виконавцю у вирішенні питань, що виникають між комунальними підприємствами та виконавцем і пов`язані з тепло-, водо-, газо-, електропостачанням житлового фонду та ліквідацією аварійних ситуацій інженерних комунікацій на території розташування житлового фонду, переданого на обслуговування виконавцю.
В свою чергу, п. 2.4. визначає обов`язки виконавця.
Виконавець зобов`язаний прийняти майно, передане на обслуговування згідно з актом приймання-передачі (п. 2.4.1. договору).
Згідно із п. 2.4.19. договору виконавець зобов`язаний забезпечувати вчасне та відповідної якості надання житлово-комунальних послуг згідно з чинним законодавством та умовами договору.
Відповідно до п. 2.4.27 договору при вчиненні фактичних і юридичних дій, пов`язаних з утриманням майна, виконавець зобов`язаний повідомляти осіб, з якими він вчиняє правочин про те, що він не є власником майна.
За умовами п. 2.4.29 договору виконавець також зобов`язаний укладати договори на надання житлово-комунальних послуг з підприємствами – виконавцями (виробниками) послуг згідно із ст. 19, 29 Закону України  «Про житлово – комунальні послуги».
Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін (п.5.1. договору).
Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 5.1 цього договору, та закінчується 31.12.2025 року (п. 5.2. договору).
Пунктом 6.5. договору встановлено, що замовник може розірвати договір по причинам, вказаних у п. 2.1.3. цього договору.
Додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками (п. 7.5. договору).
На виконання умов вказаного вище договору, 01.02.2015 року між сторонами було підписано Акт приймання-передачі об`єктів житлового комплексу Селекційно-генетичного інституту - Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення на обслуговування Товариству з обмеженою відповідальністю „Олімп.Комсервіс.Плюс”, в результаті якого замовник передав, а виконавець прийняв на обслуговування об`єкти житлового комплексу у кількості 27 одиниць балансовою вартістю 7884974 грн.
17.02.2015 року між Селекційно-генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення і Товариством з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс" було укладено Додаткову угоду № 1 до договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків споруд та прибудинкових територій від 01.02.2015 року, відповідно до п. 1.1. якої, зокрема, сторони прийшли до згоди викласти п.1.1. договору у новій редакції:
„Предметом договору є передача замовником виконавцю функцій з утримання житлових будинків і прибудинкової території, асфальтного покриття загальною площею 8500 м2 для надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами та власниками житлових”.
18.02.2015 року між Селекційно-генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення і Товариством з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс" було укладено Додаткову угоду № 2 до договору, відповідно до п. 1. якої, зокрема, сторони прийшли до згоди викласти п. 6.2., п. 6.3. договору у новій редакції:
„6.2. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання цього договору допускаються виключно за згодою сторін.
6.3. Договір може бути змінено або розірвано за вмотивованою вимогою однієї із сторін, у разі порушення договору іншою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом шляхом повідомлення іншої сторони договору з вказанням та обґрунтуванням причин у термін не менше ніж три місяці.”.
З наявного у матеріалах справи Статуту Селекційно-генетичного інституту – Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення від 27.07.2007 року, зокрема, вбачається, що науковій установі підпорядковані як самостійні статутні об`єкти, з правами юридичної особи – Державне житлово – комунальне підприємство Селекційно-генетичного інституту – Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення.
Окрім зазначеного, в матеріалах справи наявні рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2019 року у справі №916/2117/19, від 03.06.2021 року у справі №916/822/21, від 30.01.2023 року у справі №916/1127/22, якими встановлено, що 20.02.2019 року директором Селекційно-генетичного інституту  - Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення  було підписано заяву – приєднання до умов публічного договору про постачання електричної енергії постачальника універсальних послуг Товариства з обмеженою відповідальністю «ООЕК» з комерційною пропозицією №2/1-УП, внаслідок чого споживачу було відкрито особовий рахунок №99, з початком постачання електричної енергії – 01.01.2019 року.
15.02.2017 року позивач звернувся до відповідача з листом №01-1/102, яким, з метою укладення договору про технічне забезпечення електропостачання споживача між Селекційно-генетичним інститутом  - Національним центром насіннєзнавства та сортовивчення та Товариством з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", надав останньому договір про технічне забезпечення електропостачання споживача, Додаток №1 «Однолінійна схема», Додаток №2 «Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін».
Станом на 06.02.2020 року, як вбачається з листа Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", адресованого директору Селекційно-генетичного інституту  - Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення №02103-20,  договір на підключення до мереж СГІ відсутній, пропозиції на його укладання інститутом ігнорувались. Доказів надсилання листа матеріали справи не містять.
18.03.2021 року Інститут направив Товариству чергового листа №04/181, у якому зазначаючи про зобов`язання останнього за договором про надання послуг та вимоги п. 6 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вказав про те, що в порушення зазначеного виконавцем не укладено договір про постачання електричної енергії для освітлення місць загального користування, живлення ліфтів та забезпечення функціонування іншого спільного майна багатоквартирного будинку.      
Листом від 01.02.2023 року за вих. № 04/14 позивач направив на адресу відповідача повідомлення про розірвання договору, яке було отримано відповідачем 06.02.2023 року.
Відповідаючи на цей лист листом від 21.02.2023 року №14, Товариство з обмеженою відповідальністю „Олімп.Комсервіс.Плюс” повідомило Інститут про те, що щодо питання укладення договору між Товариством та Енергопостачальною організацією рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/1127/22 були надані пояснення причин неможливості такого укладення відповідного договору.
Також листом від 06.03.2023 року за вих. № 04/05 позивач витребував від відповідача відомості щодо позадоговірного споживання електричної енергії відповідачем для обслуговування житлових будинків. Про отримання відповідачем вказаного листа свідчить наявне у матеріалах господарської справи рекомендоване поштове відправлення із штриховим кодовим ідентифікатором №6503603149738 від 10.03.2023 року, про що свідчить роздруківка з сайту оператора поштового зв`язку „Укрпошта” про рух вказаного поштового відправлення.
Листом від 13.04.2023 року за вих. № 04/124, позивач витребував від Товариства з обмеженою відповідальністю „Олімп.Комсервіс.Плюс” відомості щодо виконання умов договору, зокрема, п. 2.4.10. договору - надання інформації, безпосередньо пов`язаної з питанням утримання житлових будинків і прибудинкової території.
Окрім наведеного, у матеріалах справи наявне подання – звернення мешканців гуртожитку №2 про розірвання договору з Товариством з обмеженою відповідальністю „Олімп.Комсервіс.Плюс” від 21.03.2019 року  у зв`язку із систематичним невиконанням виконавцем договірних обов`язків та укладенням договору з іншою організацією з обслуговування будинку.
Інших належних та допустимих доказів стосовно спірних правовідносин матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для розірвання договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкових територій від 01.02.2015 року б/н, укладеного між Селекційно-генетичним інститутом - Національним центром насіннєзнавства та сортовивчення як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю “Олімп.Комсервіс.Плюс” як виконавцем; виселення Товариства з обмеженою відповідальністю «Олімп.КомсервісПлюс» із займаних нежитлових приміщень першого поверху у житловому будинку № 72 по вул. Овідіопольська дор., 3, м. Одеса: нежитлове приміщення № 1А загальною площею 26,1 кв.м.; нежитлове приміщення № 6А загальною площею 51,5 кв.м.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення.

Оскільки скаржником за доводами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції у даній справі оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог Селекційно-генетичного інституту - Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення про розірвання договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкових територій від 01.02.2015 року, б/н, укладеного між Селекційно-генетичним інститутом - Національним центром насіннєзнавства та сортовивчення як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю “Олімп.Комсервіс.Плюс” як виконавцем, обставини відмови суду першої інстанції в задоволенні вимог позивача про виселення Товариства з обмеженою відповідальністю «Олімп.КомсервісПлюс» із займаних нежитлових приміщень першого поверху у житловому будинку № 72 по вул. Овідіопольська дор., 3, м. Одеса: нежитлове приміщення № 1А загальною площею 26,1 кв.м.; нежитлове приміщення № 6А загальною площею 51,5 кв.м. в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції не досліджуються та не переглядаються під час апеляційного перегляду.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у  ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1  ст. 173 Господарського кодексу України  господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1  ст. 174 Господарського кодексу України  господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України). 
Договір є обов`язковим до його виконання (ст. 629 Цивільного кодексу України).
За приписами ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.   Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Так, з матеріалів справи наявне те, що 01.02.2015 року між  Селекційно-генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Олімп.Комсервіс.Плюс» (виконавець) було укладено договір на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території,  предметом  якого є передача замовником виконавцю функцій з утримання житлових будинків і прибудинкової території, надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами та власниками житлових приміщень.
При цьому, метою вказаного договору є забезпечення кваліфікованого, якісного, гарантованого обслуговування та ремонту житлового фонду, його технічного обладнання, надання житлово-комунальних послуг, дотримання санітарного стану прибудинкових територій для створення мешканцям будинків належних умов проживання згідно з діючим законодавством України та з нормативно-правовими актами та рішеннями органу місцевого самоврядування, що діють у сфері житлово-комунального господарства, а також, ведення бухгалтерської, статистичної та іншої, передбаченої законодавством, звітності (п.1.2 договору).
На виконання зазначеного договору між сторонами було укладено Акт приймання-передачі об`єктів житлового комплексу Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення на обслуговування Товариству з обмеженою відповідальністю «Олімп.Комсервіс.Плюс», складений сторонами 01.02.2015 року, із зазначенням назви об`єктів, їх місцезнаходження, вартості (балансової та залишкової), розміру земельної ділянки та площі забудови. 
Таким чином, судами у даній справі встановлено, що між  Селекційно-генетичним інститутом - Національним центром насіннєзнавства та сортовивчення та Товариством з обмеженою відповідальністю «Олімп.Комсервіс.Плюс» виникли правовідносини у сфері надання послуг з обслуговування житлових будинків.
Так, звертаючись до суду із позовом до відповідача, зокрема, про розірвання договору про надання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території, позивач послався на те, що відповідач, будучи обізнаний про свій обов`язок придбати електричну енергію для надання житлово-комунальних послуг в силу вимог укладеного між замовником та виконавцем договору, умисно не укладав договір з постачальником електричної енергії для цілей своєї діяльності, чим не тільки порушив імперативні норми чинного законодавства, але й спричинив позивачу матеріальний збиток, оскільки останній несе не передбачені державним фінансуванням і кошторисом додаткові витрати за електроенергію перед енергопостачальними підприємствами, спожиту Товариством з обмеженою відповідальністю „Олімп.Комсервіс.Плюс” для житлово-комунальних послуг, які відповідач надає згідно договору від 01.02.2015 року.
Тобто, фактично позивач вказує на факт невиконання відповідачем своїх господарських зобов`язань, передбачених чинним договором про надання послуг, що має своїм наслідком його розірвання.
Статтею 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Необхідно зазначити, що свобода договору передбачає не лише право сторін вільно виявляти волю на вступ у договірні відносини, але включає також можливість визначати зміст договору, у тому числі і визначати способи забезпечення договірних зобов`язань та гарантії прав сторін. Саме така свобода обмежується рамками чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін повинні відповідати вимогам розумності, добросовісності та справедливості.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України зазначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: - вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; - примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; - типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; - договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Тобто Господарський кодекс України також передбачає широку свободу сторін при укладенні господарських договорів, з урахуванням того, що суб`єкти господарювання є рівними за своїм правовим статусом.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати безперечне виконання договірних зобов`язань.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Судовою колегією встановлено, що листом від 01.02.2023 року за вих. № 04/14 позивач направив на адресу відповідача повідомлення про розірвання договору, яке було отримано відповідачем 06.02.2023 року.
Відповідаючи на вказаний лист листом від 21.02.2023 року №14, Товариство з обмеженою відповідальністю „Олімп.Комсервіс.Плюс” повідомило Інститут про те, що щодо питання укладення договору між Товариством та Енергопостачальною організацією рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/1127/22 були надані пояснення причин неможливості такого укладення відповідного договору.
Колегією суддів встановлено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 16.03.2020 року у справі №916/137/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ООЕК» до Інституту про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію встановлено факт, що станом на 16.03.2020 року об`єкти, які нібито були передані третій особі, належать саме відповідачу, чим підтверджено обов`язок останнього зі сплати вартості спожитої електричної енергії. Тобто, твердження скаржника щодо передачі об`єктів третій особі з 01.02.2015 року, як підстава для звільнення від обов`язку з оплати вартості спожитої електричної енергії, не знайшло свого підтвердження та спростовується рішенням суду у справі № 916/137/20, що набрало законної сили.
04.07.2023 року відповідачем у відповідь на черговий лист позивача від 28.06.2023 року №04/239 було зазначено про те, що в жодному листі Інституту про розірвання чинного договору про надання послуг виконавцем не зазначено жодного обґрунтування підстав для розірвання такого договору, з огляду на що останньому запропоновано звернутися до суду з відповідною позовною заявою для вирішення цього питання, посилаючись на те, що у нього відсутнє зобов`язання укласти з відповідними підприємствами правочинів на надання житлово-комунальних послуг, зокрема, щодо укладення з енергопостачальним підприємством договору на постачання електроенергії для забезпечення потреб мешканців на утримання місць загального використання (ліфтів, насосів підкачки води, освітлення, тощо).
В той же час судом колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що, укладаючи спірний договір на надання послуг, його контрагенти досягли згоди відносно того, що метою договору є забезпечення кваліфікованого, якісного, гарантованого обслуговування та ремонту житлового фонду, його технічного обладнання, надання житлово-комунальних послуг, дотримання санітарного стану прибудинкових територій для створення мешканцям будинків належних умов проживання згідно з діючим законодавством України та з нормативно-правовими актами та рішеннями органу місцевого самоврядування, що діють у сфері житлово- комунального господарства, а також ведення бухгалтерської, статистичної та іншої, передбаченої законодавством, звітності. Обсяги та порядок надання послуг з утримання житлових будинків, споруд та прибудинкових територій встановлюються відповідно до діючих нормативно-правових актів Кабінету Міністрів Україні та рішень органу місцевого самоврядування (п. 1.3. договору).
Отже, сторони погодили умовами договору той факт, що надання послуг надається замовнику у відповідності до вимог чинного законодавства.
Станом на час укладення спірного договору про обслуговування діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року, який був чинним до 01.05.2019 року. З поточної дати Закон від 24.06.2004 року втратив чинність у зв`язку із набуттям чинності Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року.
Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, а саме до пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень, договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
У разі, якщо договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.
Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.
Пунктом 3-1 вказаних положень Закону законодавець також передбачив, що договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені з виконавцями таких послуг або з управителями, визначеними згідно із цим Законом, до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуги з управління багатоквартирним будинком, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами (у тому числі щодо вивезення побутових відходів - за наявності), до дати набрання чинності договорами про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. У раз, якщо такими договорами передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.
З дати введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуги з управління багатоквартирним будинком, зміна будь-яких умов договорів про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, додатків і кошторисів (цін/тарифів) до них забороняється та вважається нікчемною. Виконавець таких послуг або управитель має право достроково розірвати відповідний договір, попередивши про це споживачів не пізніш як за два місяці до дня розірвання договору.
В той же час, п. 6-1 положень Закону визначено, що у багатоквартирних будинках, а також одно- і двоквартирних житлових будинках, гуртожитках, у яких всі квартири, житлові та нежитлові приміщення є виключно державної або комунальної власності, управитель багатоквартирного будинку визначається органом, уповноваженим управляти державним або комунальним майном відповідно.
Отже, зважаючи на те, що Інститут є балансоутримувачем житлових будинків і споруд, які відповідно до спірного договору обслуговує відповідач, в силу вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції 2017 року та умов такого договору Товариство дійсно є управителем майна, яке перебуває у віданні Інституту, та має утримувати багатоквартирні будинки та прибудинкову територію у відповідності і чинного законодавства і умов укладеного договору.
Також судова колегія наголошує, шо Верховний Суд у постанові від 10.01.2024 року у справі №920/17/23 вказав, що у розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.
Правова природа договору визначається з огляду на його зміст (а не назву договору).  З`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.05.2019 у справі №925/550/18, від 19.06.2019 у справі №923/496/18, від 12.08.2021 у справі №910/7914/20, від 21.10.2021 у справі №908/3027/20.
Водночас, ст.  5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції 2017 року передбачено перелік житлово-комунальних послуг.
Так, до житлово-комунальних послуг належать:
1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.
Послуга з управління багатоквартирним будинком включає:
забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо;
купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку;
поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;
інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку;
2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Крім того, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №355/385/17 зазначено, що тлумачення статті 629 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
Отже, розглядаючи спір, господарський суд перш за все має встановити правову природу договору з урахуванням якої визначити зміст спірних правовідносин, їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків, моменту виникнення зобов`язання.
Як встановлено судами у даній справі, правовідносини між сторонами виникли з договору про надання послуг на обслуговування належного функціонування житлових будинків, споруд та прибудинкової території,  умовами якого та вимогами чинного законодавства визначено, що відповідач фактично є управителем такого майна в частині надання житлово-комунальних послуг.
А тому, враховуючи обов`язок виконавця, обумовлений п. 2.4.29. договору, який передбачає, що останній зобов`язаний укладати договори на надання житлово-комунальних послуг, а також вимоги п. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Товариство з обмеженою відповідальністю  "Олімп.Комсервіс.Плюс" мало докласти зусиль щодо виконання такого обов`язку (в частині укладення з енергопостачальною організацією відповідного договору на енергопостачання місць загального користування), проте цього не вчинило, посилаючись на неможливість такого вчинення, що не приймається до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки таке твердження суперечить правовій природі укладеного між позивачем та відповідачем договору, оскільки позивач розраховував на таке виконання умов договору з боку виконавця.
Окрім зазначеного, судова колегія наголошує, що в п. 1 ч. 4 ст. 8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в якій наведені права і обов`язки виконавців комунальних послуг та управителів) зазначено, що управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території відповідно до нормативних вимог і договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, від власного імені укладати з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг.
Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний укласти з виконавцем послуги з постачання електричної енергії договір про постачання електричної енергії для освітлення місць загального користування, живлення ліфтів та забезпечення функціонування іншого спільного майна багатоквартирного будинку, забезпечувати виконання умов цього договору та контроль якості цих послуг.
Пунктом 14 Наказу Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 липня 2018 року № 190 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2018 року за  № 934/32386) «Про затвердження Обов`язкового переліку робіт (послуг), витрати на які включаються до складу витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території» до такого переліку віднесено: Придбання електричної енергії для освітлення місць загального користування, живлення ліфтів та забезпечення функціонування іншого спільного майна багатоквартирного будинку. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 вересня 2018 року № 712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком», зокрема п. 9 зазначених Правил унормовано, що послуга з управління включає купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.
Пунктом 13 Правил встановлено, що управитель укладає з виконавцем послуги з постачання електричної енергії договір про постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку, а також інші договори, необхідні для надання послуги.
Відповідно до п. 43 Правил встановлено, що управитель зобов`язаний укласти з виконавцем послуги з постачання електричної енергії договір про постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку, забезпечувати виконання умов такого договору та контроль якості цих послуг.
Відтак, зважаючи на те, що відповідачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів того, що останній мав на меті або здійснив відповідні дії щодо укладення з енергопостачальною організацією відповідний договір на постачання електричної енергії для належного функціонування місць загального призначення,  при тому, що на безоплатній основі здійснює господарську діяльність з обслуговування будинків, отримуючи в тому числі плату від мешканців за це,  судова колегія зазначає про правомірність висновку суду першої інстанції про наявність в діях відповідача факту невиконання ним істотних умов договору на надання послуг, що позбавило позивача на отримання того, на що він розраховував, укладаючи такий договір з причиненням шкоди у вигляді сплати отриманих від постачальників послуг, зокрема, електроенергії.
За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
          Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Зміна умов договору (чи його розірвання) в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.
Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку (крім істотного його порушення) відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.
Підставами для виникнення юридичного спору про внесення змін у договір чи про його розірвання, який підлягає вирішенню судом є обставини, наведені у ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, і ці обставини виникають в силу прямо наведених у цій нормі фактів та подій, що зумовлюють правову невизначеність у суб`єктивних правах чи інтересах. Такі підстави та умови виникнення юридичного спору у правовідносинах є однаковими незалежно від їх суб`єктного складу (за участі фізичних чи юридичних осіб) та змісту правовідносин (цивільні чи господарські).
Отже, на розгляд суду можуть передаватися вимоги про розірвання договору не з будь-яких підстав, а у випадках, передбачених законом або договором.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 року у справі №908/2374/20.
Отже, враховуючи те, що відповідно до умов п. 2.1.3 договору, який визначає, що замовник має право відмовитися в односторонньому порядку повністю від послуг виконавця в разі невиконання або неналежного виконання ним робіт і зобов`язань, зазначених у договорі, обґрунтувавши причини такої відмови та попередивши виконавця не менш, ніж за три місяці та відповідно до умов п. 6.5. договору, згідно яких замовник може розірвати договір по причинам, вказаним у п. 2.1.3 цього договору, а також те, що виконавець не довів ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції намагання укладення ним договору на постачання електроенергії, а замовник, в свою чергу розраховував на таке укладення, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкових територій від 01.02.2015 року з причин невиконання виконавцем його істотних умов є правомірним.
Більш того, судова колегія, переглядаючи оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшла висновку, що за наявними матеріалами господарської справи не вбачається намагання відповідача в будь-якому випадку ініціювання змін до укладеного між ним та Інститутом договору в частині його зобов`язань по укладенню правочинів про надання житлово-комунальних послуг, або в судовому порядку визнання таких умов договору недійсними у зв`язку із неможливістю їх виконання самим виконавцем в силу причин, що не залежали від нього, що свідчить про умисне, свідоме невиконання відповідачем взятих на себе господарських зобов`язань за договором. В свою чергу, у зв`язку із таким невиконанням, Інститут вимушений нести додатковий фінансовий тягар (матеріальні витрати, що не передбачені фінансуванням) по відшкодуванню витрат на споживання електричної енергії місцями загального користування (ліфтами, освітленням прибудинкової території тощо), на що останній не розраховував, укладаючи спірний договір з відповідачем.
Отже у даному разі наявні об`єктивні причини для розірвання спірного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, що спростовує доводи останнього, викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності таких підстав, оскільки і позивачем в позовній заяві, і судом першої інстанції належним чином обґрунтовано факт порушення виконавцем умов договору про надання послуг, а саме – в частині неукладення з відповідним суб`єктом господарювання договору на постачання електричної енергії, що визначено в обов`язках відповідача як в силу Закону, так і в силу договору.
Водночас твердження апелянта про те, що позивач не є власником багатоквартирних будинків, а тому у даному разі не може йти мова про факт управління відповідачем такими будинками, у даному випадку не приймається судовою колегією до уваги, оскільки предметом позову є встановлення факту належного виконання або невиконання відповідачем умов спірного договору,  а не встановлення юридичного статусу позивача по відношенню до майна, яке перебуває у останнього на балансі.
Разом з тим, апеляційний господарський суд звертає увагу на ту обставину, що посилання апелянта на рішення та постанову у справі №916/1127/22 у даному випадку є недоречним, оскільки предметом зустрічних позовних вимог Інституту у цій справі було фактичне спонукання Товариства на укладення з енергопостачальною компанією договору на постачання електричної енергії, чому судами було надано відповідну правову оцінку, яка не кореспондується жодним чином з предметом та підставами позову у справі, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції.
          Процесуальним законодавством України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
           Апелянтом не доведено суду належними засобами доказування, зокрема, здійснення ним будь-яких дій або щодо зміни умов укладеного договору, або визнання його в цій частині недійсним тощо в судовому порядку в зв`язку з визначеними ним підставами. 
Відтак, доводи апеляційної скарги відповідача в своїй сукупності фактично зводяться лише до неможливості ним виконання взятих на себе господарських зобов`язань за спірним договором щодо укладення відповідного договору на постачання електричної енергії, а також  до незгоди з прийнятим судом першої інстанції рішенням по суті справи в оскаржуваній частині, проте такі твердження апелянта свого реального підтвердження під час апеляційного перегляду справи №916/2738/23 підтвердження не знайшли, що не має наслідком скасування правомірного та законного рішення відповідно до норм ст.277 Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 року у справі №916/2738/23 в оскаржуваній частині не потребує скасування або зміни, оскільки ухвалене з дотриманням норм матеріального права та вимог процесуального закону.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс", м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 року у справі №916/2738/23 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 року у справі №916/2738/23 в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 27.02.2024 року. 
Повний текст постанови складено 28 лютого 2024 року.

Головуючий суддя 	 Г.І. Діброва 	
Судді	          Н.С. Богацька  Г.П. Разюк