Постанова                              
Іменем України                              
 
28 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 639/5905/21
провадження № 61-9619св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,              Тітова М. Ю.,           
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (тепер - Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (тепер - Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про визнання недійсним договору факторингу
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (тепер - Акціонерне товариство «СЕНС БАНК») на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова                  від 25 січня 2022 року у складі суді Марченка В. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Лобова О. А.,  
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позову
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати неправомірним, удаваним правочином, спрямованим на приховування дійсних намірів, та недійсним з моменту укладання договір факторингу від 19 вересня 2018 року б/н, укладений між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк», банк) і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»); визнати недійсним договір від 19 вересня 2018 року про відступлення права вимоги, укладений між АТ «Укрсоцбанк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», за іпотечним договором від 08 жовтня 2007 року № 839/4/27/38/7-714, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. 
 
На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 08 жовтня 2007 року між позивачем і банком укладено кредитний договір № 839/3/27/38/7-476 (далі - кредитний договір) на суму кредиту 440 609,00 грн, зі сплатою 15 % річних, строком до жовтня 2022 року.
 
08 жовтня 2007 року між позивачем і банком укладено договір № 839/9/27-38/7-23, згідно з яким позивач відступив на користь АКБ «Укрсоцбанк» майнові права на об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 . 
 
На забезпечення зобов`язань за кредитним договором між позивачем і АТ «Укрсоцбанк» 08 жовтня 2007 року укладено іпотечний договір № 839/4/27/38/7-714 (далі - іпотечний договір), предметом якого є майнові права на вказаний об`єкт інвестування.  
 
Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06 квітня 2011 року у справі № 11/10 позов АКБ СР «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 474 007,21 грн, у тому числі заборгованості за кредитом - 401 443.46 грн, заборгованості за відсотками - 58 670,28 грн, пені - 13 218,27 грн. 
 
У жовтні 2018 року позивач отримав такі листи: від ПАТ «Укрсоцбанк»                                    від 19 вересня 2018 року про відступлення права вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» за договором факторингу від 19 вересня 2018 року; від ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» від 19 вересня 2018 року № 142/7 про відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення права вимоги за іпотечним договором на користь ТОВ «Укрфінстандарт» за договором факторингу від 19 вересня 2018 року № 344/ФК-18; від ТОВ «Укрфінстандарт» від 19 вересня               2018 року про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами на користь фізичної особи ОСОБА_2 за договором відступлення права вимоги від 19 вересня 2018 року. 
 
26 жовтня 2018 року позивачу надійшла заява-вимога ОСОБА_2 , якою ОСОБА_2 повідомив про заборгованість у сумі 822 304,94 грн та пеню в сумі 260 456,34 грн і попередив про те, що в разі непогашення заборгованості у строк     30 днів буде здійснено задоволення вимог шляхом набуття у власність предмета іпотеки. 
 
Укладення трьох правочинів щодо відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами викликає сумніви щодо їх законності, адже вони, на думку позивача, мають явні ознаки удаваного правочину в розумінні статті 235 ЦК України. Із цих договорів про відступлення права вимоги видно, що відбулася заміна кредитодавця - банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не є юридичною особою та фінансовою установою, тому не може надавати фінансових послуг.
 
Вказане також підтверджено рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова                      від 27 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року та постановою Верховного Суду                              від 06 серпня 2021 року. 
 
На підставі викладеного просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Жовтневий районний суд м. Харкова рішенням від 25 січня 2022 року позов задовольнив. Визнав недійсним договір факторингу від 19 вересня 2018 року б/н, укладений між АТ «Укрсоцбанк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яким відступлено право вимоги за кредитним договором від 08 жовтня 2007 року № 839/3/27/38/7-476 та іпотечним договором від 08 жовтня 2007 року № 839/4/27/38/7-714. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що фактично АТ «Укрсоцбанк», ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» і ОСОБА_2 уклали ряд удаваних угод, завдяки яким здійснили перехід права вимоги за кредитним та іпотечним договорами від банку до фізичної особи, застосувавши формально начебто правильний спосіб переходу, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін.
Короткий зміст рішення апеляційного суду 
Полтавський апеляційний суд постановою від 15 серпня 2022 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») залишив без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 січня  2022 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правочини щодо укладення договорів факторингу вчинені з порушенням чинного законодавства, оскільки відносини факторингу не мали місця в цих правовідносинах, а договори були укладені в один день з метою відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним правочинами до фізичної особи. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, АТ «Альфа-Банк» (тепер - АТ «СЕНС БАНК») просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова                      від 25 січня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року і направити справу на новий розгляд.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 та постановах Верховного Суду             від 19 травня 2021 року у справі № 761/44364/18, від 10 березня 2021 року у справі № 752/13279/16.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними, необґрунтованими і такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права.
 
Фактично ПАТ «Укрсоцбанк» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» уклали 19 вересня            2018 року договір факторингу, за умовами якого ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами. Цей правочин укладався в межах здійснення господарської діяльності товариства та банку, при його укладені враховані норми чинного законодавства, тому підстав для визнання цього договору неправомірним та удаваним немає.   
 
23 січня 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, мотивований тим, що судові рішення, ухвалені у цій справі, є  обґрунтованими та такими, що прийняті без порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Посилання АТ «Альфа-Банк» на господарську діяльність та право на свій розсуд розпоряджатися своїми правами не заперечується, якщо ці права не спрямовані на дії, що не відповідають нормам законодавства України. Неправомірність дій банку встановлена постановою Верховного Суду від 06 серпня 2021 року у справі                № 639/6370/18, яка також містить висновок: «...Фактично АТ «Укрсоцбанк», ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» і ОСОБА_2 уклали ряд угод завдяки яким, здійснили перехід права на вимогу кредитного та іпотечного договорів від банку до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком і фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін...»
 
Доказів на підтвердження сплати сум, встановлених пунктом 3.2 оспорюваного договору, які є важливим доказом його виконання, не надано. Крім цього, АТ «Укрсоцбанк» за договором факторингу передало ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» право вимоги за кредитним договором у розмірі 822 304,94 грн, яка значно перевищує суму, стягнену з ОСОБА_1 рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06 квітня 2011 року у справі № 11/10 (474 007,21грн) та рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14 січня 2016 року (216 520,22 грн). Звернувшись до Третейського суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у 2011 році ПАТ «Укрсоцбанк» реалізувало своє право вимоги повернення боргу та дострокового погашення всієї суми, включаючи проценти за користування кредитними коштами, штрафні санкції, тому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
21 листопада 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
08 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 і АКБ «Укрсоцбанк» в особі Азовсько-Донського відділення ХОФ АКБ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір                          № 839/3/27/38/7-476 на суму кредиту 440 609,00 грн, зі сплатою 15 % річних та строком кредитування до жовтня 2022 року.
 
На забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 і АКБ «Укрсоцбанк» 08 жовтня 2007 року укладено іпотечний договір № 839/4/27/38/7-714, предметом якого є майнові права на об`єкт інвестування - трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
 
Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06 квітня 2011 року у справі № 11/10 за позовом АКБ СР «Укрсоцбанк» до     ОСОБА_1 про стягнення заборгованості позов банку задоволено. Стягнено               з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 474 007,21 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 401 443,46 грн, заборгованість за відсотками                 в розмірі 58 670,28 грн, пеня в розмірі 13 218,27 грн.
 
Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків                  від 14 січня 2015 року у справі № 1786/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості позов банку задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 216 520,22 грн нарахованих та несплачених відсотків за період з 21 жовтня 2009 року до 03 вересня 2014 року. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» третейський збір у розмірі 2 565,20 грн. 
 
ОСОБА_1 надійшли листи від ПАТ «Укрсоцбанк» від 19 вересня 2018 року про відступлення права вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» за договором факторингу від 19 вересня 2018 року; від ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» від 19 вересня 2018 року № 142/7 про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами на користь ТОВ «Укрфінстандарт» за договором факторингу від 19 вересня 2018 року № 344/ФК-18; від ТОВ «Укрфінстандарт» від 19 вересня 2018 року про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами на користь фізичної особи ОСОБА_2 за договором відступлення права вимоги від 19 вересня 2018 року № 244/1.
 
19 вересня 2018 року між АТ «Укрсоцбанк» (клієнт) і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (фактор) укладено договір факторингу, за яким фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників за договором кредиту, що укладений між АКБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 (основний договір). Згідно з пунктом 1.2 за основним договором відступаються такі права: право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до основного договору в сумі 401 433,46 грн;  право вимоги сплати процентів за користування кредитом в розмірі, встановленому основним договором, нарахованих та несплачених станом на дату підписання цього договору в сумі              420 861,48 грн, а також право вимоги сплати процентів за користування кредитом, нарахованих в майбутньому; право вимоги сплати пені, що була нарахована та буде нарахована в майбутньому.
 
Згідно з пунктом 1.4 в день підписання цього договору до фактора переходять також права, що виникають з іпотечного договору, що укладений між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 ; в пункті 1.5 вказано, що права за договором забезпечення, вказані в п.1.4 цього договору, переходять до фактора без будь-якої плати будь-якого характеру виключно у силу положень українського законодавства.
 
Того ж дня між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і ТОВ «Укрфінстандарт» укладено договір відступлення права вимоги № 344/1, за пунктом  1.1 якого  цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договором кредиту від 08 жовтня 2007 року № 839/3/27/38/7-476, позичальником за яким                                  є ОСОБА_1 .
 
Крім того, 19 вересня 2018 року між ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» (цедент)                                   і ОСОБА_2 (цесіонарій) укладено договір (цесії) передачі прав за іпотечним договором № 839/4/27/38/7-714.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 серпня 2019 року у справі № 639/6370/18, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року та постановою Верховного Суду від 06 серпня 2021 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Укрфінстандарт», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А., про визнання недійсним договору задоволено. Визнано недійсним договір від 19 вересня                      2018 року № 344/1 про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладений між ТОВ «Укрфінстандарт» і фізичною особою                ОСОБА_2 .    
 
 2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених               у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права   у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права  у  подібних  правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                        права  в   межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що   касаційна   скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті                              203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора                                        у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
 
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника     з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
 
Договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).
 
Отже, за договором факторингу фактор має надавати фінансову послугу, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).
 
При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.
 
Водночас грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
 
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
 
Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду                           від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106)).
 
При цьому, якщо предметом і метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, немає і підстав уважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.
 
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                                     від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження                                 № 12-42гс22).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі                         № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це  саме стосується переуступки права іпотеки у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.
 
Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 посилався на те, що укладення трьох правочинів щодо відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами викликають певні сумніви щодо їх законності і, на думку позивача, мають явні ознаки удаваного правочину, адже укладені з метою приховання дійсних намірів сторін, а саме приховує договору купівлі-продажу прав вимоги на користь фізичної особи.
 
Згідно з частиною першою статті 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.
 
У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
 
Правова конструкція статті 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
 
У свою чергу суди повинні оцінити зазначені доводи, надані сторонами докази та здійснити правильну кваліфікацію правочину, виходячи з відносин, які реально склались між його сторонами.
 
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі                      № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.
 
Проте, у цій справі доказів того, що сторони умисно уклали оспорюваний правочин, однак між цими сторонами насправді встановлені інші правовідносини, ніж передбачені цим правочином, матеріали справи не містять і позивач їх не надав. 
 
Не можуть бути підставою для визнання оспорюваного договору і мотиви ухваленого судами рішення у справі № 639/6370/18, оскільки вони не є фактичними обставинами встановленими судами в розумінні частини четвертої статті 82 ЦПК України. Крім того, у справі № 639/6370/18 предметом спору та правової оцінки судів  був інший договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, ніж у цій справі.
 
У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19) Верховний Суд зазначив, що: «законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги».
 
З огляду на викладене і на те, що позивач не довів належними і допустимими доказами, що при укладенні оспорюваного правочину воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним правочином, немає і правових підстав для задоволення позовних вимог. Саме по собі укладення останнього правочину з фізичною особою не свідчить про удаваність попередніх договорів. Спір щодо розміру заборгованості не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, як не є такою підставою і оплатність/неоплатність цього правочину. Сам факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі. 
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, однак суди неправильно застосували норми матеріального права, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 січня 2022 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року підлягають скасуванню з ухваленням                 у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Керуючись  статтями  400, 412, 416 ЦПК  України,  Верховний  Суд  у  складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (тепер - Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»), задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 січня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року скасувати.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк»(тепер - Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про визнання недійсним договору факторингу відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. М. Коротун
 
                                                                                                            М. Ю. Тітов