УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2024 року
м. Київ
справа № 759/15668/23
провадження № 51-1260ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року в кримінальному провадженні № 12023105120000228 щодо 
ОСОБА_4 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця м. Бородянки Київського області, жителя 
АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу за вироком Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 серпня 2023 року за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі  на строк 5 років, звільненого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання 
з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки 6 місяців,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 
ст. 309 КК.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 25 серпня 2023 року, залишеним без зміни ухвалою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року, 
ОСОБА_4 визнано винуватим за ч. 1 ст. 309 КК та засуджено до покарання 
у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК ОСОБА_4 за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 25 серпня 2023 року, більш суворим, призначеним вироком Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 серпня 2023 року, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання 
з випробовуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 19 липня 2023 року приблизно о 15:00, перебуваючи на зупинці громадського транспорту неподалік станції метро «Святошин» КП «Київський метрополітен» у м. Києві, 
побачивши на асфальті блістер з написом «Метадон 3Н», підібрав його та 
при візуальному огляді його вмісту виявив, що всередині знаходиться 4 таблетки білого кольору та фрагмент блістера з вмістом однієї таблетки білого кольору, а саме наркотичний засіб - метадон (фенадон), загальною масою 0,11 г, який помістив 
до своєї наплічної сумки чорного кольору, чим незаконно придбав та розпочав незаконно зберігати при собі для особистого вживання без мети збуту, після чого пішки попрямував до станції метро «Святошин», де і був зупинений цього ж дня приблизно 
о 15:30 працівником поліції та на запитання щодо наявності предметів та речей, обіг яких обмежений або заборонений законом, повідомив, що у його наплічній сумці чорного кольору знаходиться наркотичний засіб - метадон (фенадон), який він 
за вищевикладених обставин незаконно придбав та зберігав при собі для особистого вживання без мети збуту, який в подальшому і вилучили в ході особистого обшуку.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, переглянувши 
вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 безпідставно погодився з висновками суду про необхідність застосування до нього положень ст. 75 КК, залишивши 
при цьому поза увагою підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, до нього вже раніше застосовувався інститут звільнення від відбування покарання 
з випробуванням, але він будь-яких висновків для себе не зробив та продовжив вчиняти кримінальні правопорушення. Крім того, як вказує прокурор, поза увагою судів залишилось те, що ОСОБА_4 не працює, будь-якою суспільно-корисною працею не займається, сталих соціальних зв`язків не має. Крім того, зазначає, 
що внаслідок призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та у подальшому звільнення від відбування покарання обвинувачений фактично уникнув покарання за оскаржуваним рішенням. Стверджує, що апеляційний суд всупереч ст. 419 КПК не надав належної оцінки усім доводам апеляційної скарги прокурора 
про безпідставне застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК та не навів переконливих відповідей на них.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Доводи прокурора щодо безпідставного застосування до засудженого положень 
ст. 75 КК та невідповідності оскарженої ухвали положенням ст. 419 КПК колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно 
до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, 
що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України 
про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, його ставлення до вчиненого - визнання винуватості, дані про особу винного, який неодружений, не працює, на обліку 
у психіатра та нарколога не перебуває, раніше судимий, а також взяв до уваги пом`якшуючу покарання обставину - щире каяття та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
З урахуванням усіх обставин справи у їх сукупності, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є кримінальним проступком, вищенаведених даних про особу ОСОБА_4 , суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнив ОСОБА_4 
від відбування призначеного покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК.
При цьому суд, постановляючи таке рішення, врахував правовий висновок, сформульований у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 23 вересня 2019 року (справа № 199/1496/17), згідно якого, якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання 
на підставі і в порядку ст. 75 КК, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого також звільняється з випробуванням, суд визначає остаточне покарання згідно ч. 4 
ст. 70 КК, а також звільняє особу від відбування остаточного покарання, встановивши іспитовий строк за правилами ст. 75 КК.
Зважаючи на те, що кримінальний проступок за ч. 1 ст. 309 КК ОСОБА_4 вчинено 19 липня 2023 року, тобто до вироку Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 серпня 2023 року, яким його визнано винуватим 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 4 ст. 185 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і на підставі 
ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки 6 місяців, суд призначив ОСОБА_4 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень відповідно до ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, після чого на підставі ст. 75 КК звільнив від його відбування.
Саме таке покарання, як зазначив суд, є достатнім для виправлення 
ОСОБА_4 , попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається 
до кримінальної відповідальності.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_4 
за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
При цьому колегія суддів апеляційного суду, як убачається з постановленої ухвали, обґрунтовано зазначила, що при обранні виду та розміру покарання обвинуваченому суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, призначивши його у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини цього Кодексу, відповідно 
до положень його Загальної частини та з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Також суд ствердив про те, що призначене ОСОБА_4 місцевим судом покарання є співрозмірним його діянню і не суперечить принципам справедливості та достатності. Зазначив суд і про те, що висновки суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими та узгоджуються з вимогами ст. 75 КК.
Колегія суддів касаційного суду з огляду на всі обставини справи та дані про особу засудженого погоджується із рішеннями судів попередніх інстанцій про наявність підстав для звільнення ОСОБА_4 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням.
Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався 
під час її постановлення. 
Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів на обґрунтування безпідставності застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.   
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                ОСОБА_3