КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №752/28702/21                                                                                                    Головуючий у І інстанції - Колдіна О.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/5361/2024                                  Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
26 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року 
у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, - 
 
установив:
 
У листопаді 2021 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києваіз позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 , був віднесений до комунальної власності територіальної громади міста Києва та переданий до сфери управління Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації.
Відповідно до рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року №7/4819 «Про питання організації управління районами в м.Києві» та в зв`язку з припиненням повноважень на підставі рішення Голосіївської районної в м.Києві ради від 19 жовтня 2010 року № 41/10, Голосіївська районна м.Києві рада передала майно територіальної громади Голосіївського району м.Києва зі свого балансу на баланс КП «Дирекція з управління обслуговування житлового фонду Голосіївського району» (яке було перейменовано в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва»), в тому числі будинок АДРЕСА_1 .
КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» укладено відповідні договори з виробниками житлово-комунальних послуг (вивіз сміття, вивіз листя та снігу, електропостачання, обслуговування ліфтів тощо), які надаються споживачам.
Позивач посилається на те, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 та на його ім`я відкрито особовий рахунок. 
Однак, як зазначає позивач, відповідач не в повному обсязі здійснює оплату за надані послуги, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за період з 01 квітня 2016 року по 01 травня 2021 року в загальному розмірі 21137,04 грн.
Послуги обслуговування будинку надаються КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» відповідно до норм та стандартів, структури, періодичності та строків виконання встановлених законодавством.Фактів перерви в наданні послуг, їх ненаданні або наданні не в повному обсязі не встановлено.
Просило суд, стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 17447,35 грн., з врахуванням положень ст.625 ЦК України нарахувати інфляційні втрати в розмірі 2686,72 грн. та 3% річних в розмірі 1002,97 грн., а всього 21137,04 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» подало апеляційну скаргу, в якій посилалася на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, щосуд першої інстанції в своєму рішенні вказав, що відповідно до п. 21 договору №18/16 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, він є чинним дотепер, проте позивач не погоджується з цим твердженням, оскільки в договорі не вказано до якої дати він є дійсним і з якої дати відбувається його продовження.
Крім того, погодження змін, що впливають на розмір плати за послуги із споживачем є правом, а не обов`язком позивача.
Вказує, що порядок доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структур цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад розробляється і затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Відповідно до п.27 договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 25 лютого 2016 року №18/16 сторони визнають дійсність акцептів, повідомлень, вимог запитів, що були здійснені шляхом розміщення оголошень на інформаційних стендах у під`їздах та/або біля будинків, на сайті виконавця, в засобах масової інформації, а також засобами електронного, телефонного, факсимільного чи поштового зв`язку на офіційно повідомлені (чи зареєстровані однією з сторін) електронні чи поштові адреси, якщо інше не встановлено цим Договором, вимогами законодавстваУкраїни чи письмовою домовленістю Сторін.
Зазначає, що до визначення зборами співвласників квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку розмір витрат на управління будинком, зберігають чинність на колишніх умовах договору з утриманням будинків за тарифом встановленим/затвердженим для них органом місцевого самоврядування.
Утримання будинку і прибудинкової території є таким видом діяльності, у якому немає можливості їх припинити щодо окремих квартир, тому позивач не може не надавати вказані послуги.
Послуги обслуговуючою організацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», з 01 квітня 2016 року надавалися відповідно до норм та стандартів, структури, періодичності та строків виконання встановлених законодавством, фактів перерви в наданні послуг, їх ненадання або надання не в повному обсязі не встановлено.
Просило суд, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що не зазначення у договорі дати, до якої договір є дійсним, та дати, з якої відбувається його продовження, відбулося саме комунальним підприємством, що вказує на нехтування комунальним підприємством вимог цивільного законодавства, щодо порядку укладання договірних зобов`язань та покладених на підприємство зобов`язань, але жодним чином не має відношення до споживача послуг.
Вказує, що позивач не погодив з ним зміни до договору в частині розміру плати за послуги, а відтак не має підстав вважати підвищення йому розміру плати за послуги підприємства правомірним.
Позивачем не було підготовлено додаткову угоду до договору №18/16, підписанням якої сторони погодили зміну тарифу за надані житлово-комунальні послуги.
Таким чином, усі розрахунки заборгованості, що зроблені на підставі односторонньо змінених позивачем умов договору в частині розміру плати за послуги, є безпідставними і мають бути відхилені.
Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суд м. Києва від 04 квітня 2023 року залишити без змін.
Крім цього, 28 серпня 2023 року від ОСОБА_1 на адресу Київського апеляційного судунадійшло клопотання про проведення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін.
У задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції. Навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим судом апеляційної інстанції, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суд вищої інстанції не має повноважень встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною першою статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з ч.ч.1,3 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Оскільки судом апеляційної інстанції в межах апеляційного провадження не проводиться встановлення обставин справи і фактів, а також не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи за участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, щожитловий будинок АДРЕСА_1 , ввійшов до державного житлового фонду, був віднесений до комунальної власності територіальної громади м. Києва та переданий до сфери управління Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації згідно з рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року №284/5096 та відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві».
Відповідно до рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року №7/4819 «Про питання організації управління районами в м.Києві» та в зв`язку з припиненням повноважень на підставі рішення Голосіївської районної в м.Києві ради від 19 жовтня 2010 року №41/10, Голосіївська районна м.Києві рада передала майно територіальної громади Голосіївського району м.Києва зі свого балансу на баланс КП «Дирекція з управління обслуговування житлового фонду Голосіївського району» (яке було перейменовано в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва»), в тому числі будинок АДРЕСА_1 . 
КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» з 01 травня 2015 року є балансоутримувачем житлового фонду та приступило до утримання й обслуговування переданого підприємству майна та безпосередньо надавало послуги з утримання будинків та споруд і прибудинкових територій.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек за №258628992 від 27 травня 2021 року.
25 лютого 2016 року між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» та ОСОБА_1 укладено Договір №18/16 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом якого є забезпечення Виконавцем надання послуг у житловому будинку АДРЕСА_4 .
Пунктом 21 Договору передбачено, що він діє з моменту його підписання і у разі, коли за місяць до закінчення дії цього договору однією із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається продовженим на черговий календарний рік.
Мешканці будинку АДРЕСА_5 не визначились з управителем будинку, а отже такі послуги надаються КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду» на підставі раніше укладених договорів.
В ході судового розгляду встановлено, що відповідач сплачує за послугу з утримання будинку в розмірі 300 грн., визначаючи розмір оплати на підставі тарифів, встановлених відповідно до Договору №18/16 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції виходив  з того, що позивач, на виконання свого процесуального обов`язку, не надав суду належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а саме: доказів, щодо надання відповідачу інформації про надані комунальні послуги, їх перелік, вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості, а також доказів саме надання таких послуг, враховуючи, що це також заперечується відповідачем.
Відповідачу щомісячно нарахована оплата за житлово-комунальні послуги, при цьому, не зазначено складові щомісячно нарахованої суми, не зазначено, які саме послуги були надані, вартість кожної послуги.
З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Статтею 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
За положеннями ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. 
Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно зі статтями 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. 
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтями 20, 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла до 01 травня 2019 року) визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. 
Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних  послуг з  визначенням  відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Відповідно до  ч.1 ст. 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції з 01 травня 2019 року) до житлово-комунальних послуг належить у т.ч.:1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.
Послуга з управління багатоквартирним будинком включає:
утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;
2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно ст.6 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Відповідно до вимог  п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»,  споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Згідно з п. 5, п.12  ч.3 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач  житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами;надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.
Згідно вимог  п.1 ч.2 ст. 8 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.
Згідно з статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
В силу положень ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
На підставі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Таким чином, з огляду на зазначені вище норми чинного законодавства обов`язок у споживача оплатити послуги виникає з наявності факту надання таких послуг та їх споживання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, на виконання свого процесуального обов`язку, не надав суду належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а саме, доказів щодо надання відповідачу інформації про надані комунальні послуги, їх перелік, вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості, а також доказів саме надання таких послуг, враховуючи, що це також заперечується відповідачем.
Оскільки, матеріали справи не містять доказів фактичного надання послуг з утримання будинку, а укладені КП «Керуючи компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» договори про надання послуг з вивезення побутових відходів, з дезінсекції та дератизації, про операційно-диспетчерське обслуговування об`єднаних диспетчерських систем, про надання послуг з обробки даних, договір про постачання електричної енергії, про надання консультаційних послуг з технічного обслуговування вентиляційних каналів, про технічне обслуговування ліфтів за відсутності доказів про їх виконання (актів виконаних робіт, актів взаємозвіряння наданих послуг, доказів про оплату) не можуть свідчити про надання послуг за наявності заперечень іншої сторони.
У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. 
Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
До апеляційної скарги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» долучило докази (документи) на підтвердження надання послуг відповідачу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, з прибиранням сходових клітин, з технічного обслуговування ліфтів, з обслуговування систем диспетчеризації, послуг з дератизації та дезінсекції, послуги з обслуговування димовентиляційних каналів, послуг з освітлення місць загального користування та енергопостачання ліфтів.
Згідно зі ст.83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. 
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи вбачається, що надані КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва`апеляційному суду документи не були подані до суду першої інстанції. 
Представник позивача не надав суду апеляційної інстанції доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому вищевказанідокументи не приймаються апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» залишити без задоволення. 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року, залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба