П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
———————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 лютого 2024 р. Категорія 106020000	м. Одеса	Справа № 420/10565/23	
Перша інстанція: суддя Хурса О. О.,
час і місце ухвалення: письмове провадження, 
м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Семенюка Г.В.,
суддів – Домусчі С.Д., Федусика А.Г., 

при секретарі	Вишневській А.В.	

за участю сторін:	 	
представник позивача	Фомічов В.О. (адвокат; ордер)	
представник відповідача	Абросимова Ю.Г. (наказ; паспорт)	

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, мотивуючи його тим, що 22.03.2023 року на 201 км автомобільної дороги Н-11 "Дніпро - Кривий Ріг - Миколаїв" сталася дорожньо-транспортна пригода за участю сідельного тягача МАЗ-537, військовий номер НОМЕР_2 з багатовісним напівпричепом 2ППТ-50 військовий номер НОМЕР_3 під керуванням військовослужбовця старшого матроса військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_2 , що призвело до загибелі двох осіб та травмування військовослужбовця. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2023 № 53/АГД було призначено службове розслідування, за результатами якого було складено Акт від 27.04.2023 № 11469. 28.04.2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ № 61 «Про результати службового розслідування», пунктом 3 якого ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани. Позивач вважає, що оскаржуваний наказ в частині п.3 є протиправним, оскільки він не вчинив жодного правопорушення, між його діями чи бездіяльністю та подією ДТП, яка мала місце 22.03.2023, відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції суд першої інстанції не надав належної правової оцінки, що в Акті (стор.9) зазначено, що відповідальним за організацію експлуатації автомобільної техніки у військовій частині НОМЕР_4 є начальник відділу експлуатації військової техніки озброєння командування логістики в/ч НОМЕР_1 капітан 1 рангу ОСОБА_3 . Тобто, позивач не може бути відповідальним за стан організації експлуатації автомобільної техніки, а також відповідальним за допуск військовослужбовця старшого матроса військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_2 до керування автомобілем, відповідальним за належне оформлення дорожнього листа та паспорту (формуляра), постановку напівпричепа на облік та введення його в експлуатацію, належну комплектацію цього автомобіля, проведення інструкції з охорони праці, проведення інструктажів на робочому місці з питань охорони праці. Також, наказі відповідача від 23.03.2023 № 53/АГД «Про призначення службового розслідування», на підставі якого було проведено службове розслідування та складено Акт, не зазначено особу ОСОБА_1 , як особу стосовно якої проводилося службове розслідування.
Військовою частиною НОМЕР_1 було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року винесено законно та обґрунтовано, а тому підстави для його скасування відсутні. Крім того, відповідач вказує, що пунктами 3.2 та 3.3 Акту службового розслідування від 27.04.2023 року встановлено, що позивач не контролював та не вжив заходів щодо виконання п. 1 наказу № 43 з питань організації паркової служби та допуску до керування транспортним засобом, матроса ОСОБА_2 , який не мав прав на керування відповідною категорією автотранспорту та у 2017 році вже позбавлявся права керувати транспортним засобом у зв`язку з керуванням у стані алкогольного сп`яніння.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне:
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді начальника озброєння - заступника начальника логістики військової частини НОМЕР_4 .
22.03.2023 року на 201 км автомобільної дороги Н-11 "Дніпро - Кривий Ріг - Миколаїв" сталася дорожньо-транспортна пригода за участю сідельного тягача МАЗ-537, військовий номер НОМЕР_2 з багатовісним напівпричепом 2ППТ-50 військовий номер НОМЕР_3 під керуванням військовослужбовця старшого матроса військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_2 , що призвело до загибелі двох осіб та травмування військовослужбовця.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2023 № 53/АГД було призначено службове розслідування, за результатами якого було складено Акт від 27.04.2023 № 11469.
28.04.2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ № 61 «Про результати службового розслідування», пунктом 3 якого ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани.
Не погоджуючись з цим наказом в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не виконав належним чином покладені на нього зобов`язання в контексті абзацу 11 ст. 59 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV і як випливає із системного аналізу наведених норм, неналежне виконання обов`язків виразилось у бездіяльності, тобто нездійсненні запобіганню та протидії вчиненню підлеглими військовослужбовцями правопорушень та дотримання ними встановлених норм військової дисципліни. 
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду не погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Так, відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України затвердженим Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 2019 року № 548-XIV (далі - Статут № 548-XIV).
Відповідно до частини першої статті 3 Розділу Загальні положення Статуту № 548-XIV, військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Згідно зі статтями 5, 6 Розділу Загальні положення Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.
Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту № 548-XIV).
Згідно зі статтями 26,27 Статуту № 548-XIV військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного   Законом України   "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Відповідно до ст.35 Статуту № 548-XIV накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.
Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом (стаття 36 Статуту № 548-XIV).
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначається Дисциплінарним статутом Збройних Сил України затвердженим  Законом України від  24 березня 1999 року № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ № 551-XIV).
Відповідно до статей 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ № 551-XIV, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності  Військовій присязі.
Згідно зі статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ № 551-XIV, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Відповідно до частини другої статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ № 551-XIV, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно з статтями 83, 84 Дисциплінарного статуту ЗСУ № 551-XIV, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Відповідно до статей 85, 86, 88 Дисциплінарного статуту ЗСУ № 551-XIV, службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення солдатом (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).
Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України встановлюється наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях - центральними органами виконавчої влади, яким вони підпорядковані.
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк.
Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 р. № 608, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 р. за № 1503/31371, затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі - Порядок № 608).
Пунктом 3 розділу II Порядку № 608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Пунктами 1, 3 розділу III Порядку № 608 установлено, що рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Таким чином, норми Порядку № 608 зобов`язують у наказі про призначення службового розслідування вказувати особу стосовно якої воно проводиться.
Разом з тим, всупереч п. 3 розділу ІІІ Порядку № 608, відповідачем в наказі від 23.03.2023 №53/АГД «Про призначення службового розслідування» не зазначено особу ОСОБА_1 , як особу стосовно якої проводилось службове розслідування.
У суді апеляційної інстанції був опитаний свідок капітан 1 рангу ОСОБА_4 начальник відділу безпеки військової служби військової частини НОМЕР_1 , який був головою комісії, яка проводила службове розслідування та який пояснив, що розслідування проводилось за фактом правопорушення.  
Разом з тим, слід зазначити, що у пункті 1 розділу VII Порядку № 608 зазначено, що з метою перевірки інформації про факт правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, а також якщо особу правопорушника не встановлено, але виявлено факт правопорушення, проводиться службова перевірка.
Під час службової перевірки встановлюються:
          особа, яка вчинила дисциплінарне правопорушення або порушення виконавської дисципліни;
обставини (час, місце, спосіб, наслідки тощо) правопорушення або порушення виконавської дисципліни;
не виконані або неналежно виконані військовослужбовцем розпорядження, доручення, вказівки начальників, службові обов`язки;
наявність чи відсутність події, з приводу якої призначалась перевірка.
У разі необхідності уточнення причин та умов, що сприяли вчиненню дисциплінарного правопорушення, за фактом якого проведено службову перевірку, та ступеня вини військовослужбовця за результатами службової перевірки може бути проведено службове розслідування.
Одночасне проведення службової перевірки та службового розслідування не допускається.
Отже, враховуючи вище викладене, можна дійти висновку, що з метою перевірки інформації про факт правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, а також якщо особу правопорушника не встановлено, але виявлено факт правопорушення, проводиться службова перевірка, а вже службове розслідування проводиться для встановлення неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення.  
Згідно з пунктами 8, 9 розділу III Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування. Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.
У відповідності до п. 12 розділу III Порядку № 608 до участі у проведенні службового розслідування заборонено залучати осіб, які є підлеглими військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування, осіб, які брали участь у правопорушенні або особисто зацікавлені у результатах розслідування.
Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.
Разом з тим, в супереч п. 12 розділу III Порядку № 608 до розслідування не був залучений начальник ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . 
Відповідно до пунктів 1, 3 розділу IV Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення. У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; пор)чпувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
У своїх додаткових поясненнях позивач зазначив, що відповідачем в наказі від 23.03.2023 №53/АГД «Про призначення службового розслідування» не зазначено особу ОСОБА_1 , як особу стосовно якої проводилось службове розслідування. Така обставина має суттєве значення, оскільки надаючи пояснення він мав право розраховувати, що надає їх відносно себе. Позивач стверджує, що про те, що службове розслідування було проведено саме відносно нього він дізнався лише після отримання оскаржуваного наказу.
Посилання відповідача на те, що із пояснення позивача вбачається, що він був обізнаний з підставами дисциплінарного провадження є необгрунтованими, оскільки зміст питань та відповіді фактично стосувались події (ДТП) яка була всім відома. Вказані пояснення взагалі не містять інформації про з`ясування перевіряючими посадових обов`язків позивача та їх невиконання.
Доказів того, що позивач знав, що відносно нього проводиться службове розслідування, коли в нього відбирались пояснення до суду надано не було. 
У п. 24 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» (заява №38789/04) наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом; у розумінні «справедливого балансу» кожній стороні повинна надаватися розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справі «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява №17748/91 п. 38).
Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що невиконання вимог розділу IV Порядку № 608 позбавило позивача права бути обізнаним відносно кого ініційовано дисциплінарне провадження, знати про підставу призначення службового розслідування та надавати пояснення знаючи, що він надає їх відносно себе.
Згідно п.1 розділу V Порядку № 608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Відповідно до пункту 3 розділу V Порядку № 608 в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
Згідно з вимогами пункту 6 розділу V Порядку № 608 після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Пунктом 1 розділу VI Порядку № 608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
З матеріалів справи вбачається, позивач перебуває на посаді начальника озброєння - заступника начальника логістики військової частини НОМЕР_4 з 09.05.2021.
22.03.2023 року на 201 км автомобільної дороги Н-11 "Дніпро - Кривий Ріг - Миколаїв" сталася дорожньо-транспортна пригода за участю сідельного тягача МАЗ-537, військовий номер НОМЕР_2 з багатовісним напівпричепом 2ППТ-50 військовий номер НОМЕР_3 під керуванням військовослужбовця старшого матроса військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_2 , що призвело до загибелі двох осіб та травмування військовослужбовця.
В акті службового розслідування (вх.№11469 від 27.04.2023) зазначено, що  підполковником ОСОБА_1 , не проведена належна робота щодо організації експлуатації техніки, технічної підготовки особового складу, допуску водіїв до керування транспортними засобами, здійснення заходів, спрямованих на запобігання катастрофам, аваріям і пошкодженням техніки, внутрішньої служби в парках та контролю за виконанням рішень та наказів командира військової частини НОМЕР_4 .
Своїми діями начальник озброєння - заступник начальника логістики військової частини НОМЕР_4 підполковник ОСОБА_1 , порушив вимоги наступних нормативно-правових актів:
вимоги Статуту внутрішньої служби ЗС України, визначених статями 58, 59, 74, 75;
п.3,20, п.7.2, п.8,3 наказу Міністерства оборони України від 12.12.2016 № 678 “Про затвердження Інструкції про використання автомобільної техніки в Збройних Силах України”;
п.2.23 наказу Міністерства оборони України від 10.01.1997 № 5 (зі змінами) “Про затвердження Положення по підготовці водіїв та інших фахівців автомобільної служби у Збройних Силах України та допуску їх до керування транспортними засобами”;
п.2.5, п.8.2 наказу Міністерства оборони України від 01.07.2002 № 219 «Про твердження Керівництва з експлуатації про використання автомобільної техніки у Міністерстві оборони та Збройних Силах України»;
п.17 Постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 № 30 (зі змінами) «Про проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами»;
п.7 наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по технічній частині) від 10.08.2022 № 43 “Про використання транспортних засобів військової частини НОМЕР_4 в районах виконання бойових заходів”.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 квітня 2023 року № 61 позивачу було оголошено сувору догану.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
З вказаного вбачається, що істотне порушення норм чинного законодавця та норм посадових інструкцій під час виконання своїх посадових обов`язків має бути умисним або вчиненим внаслідок недбалості та повинне мати певні наслідки, зокрема такі, що унеможливили б настання наслідків, зазначених у наказі про призначення службового розслідування.
Варто також зауважити, що для правомірного накладення дисциплінарного стягнення необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими посадової функції позивача чи випливають з інших норм чинного законодавства.
Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 , як начальник озброєння - заступник начальника логістики військової частини НОМЕР_4 , за своїми функціональними обов`язками несе відповідальність за будь-яке порушення військової дисципліни серед особового складу, що було виявлене під час його перебування на посаді, включаючи ті, що є наслідком дій (бездіяльності) його підлеглих, за підготовку та організацію роботи яких він відповідає.
Разом з тим, до суду надана копія посадової інструкції без дати, яка не підписана позивачем та відповідачем не надано доказів того, що вказана інструкція була доведена до позивача.
Позивач зазначає, що інструкція до нього не доводилась та він з нею не ознайомлювався. 
Враховуючи вище викладене, вказана посадова інструкція є неналежним доказом по справі.
Крім того, в акті службового розслідування не має посилань на порушення ОСОБА_1 своєї посадової інструкції. 
Згідно з наказом від 10.08.2022 № 43 командира військової частини НОМЕР_4 «Про використання транспортних засобів військової частини НОМЕР_4 в районах виконання бойових завдань»:
           - Командирам підрозділів на час виконання бойових завдань щодо відсічі агресії російської федерації, керуючись п.п. 342-350 розділу 10 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України на місцях стоянки організувати паркову службу, польові парки (далі - парки).
          - Черговому парку випуск машин здійснювати по дорожньому листку, підписаному заступником командира - начальником технічної частини або начальником автомобільної, бронетанкової служби технічної частини, техніком підрозділу, техніком (з безпеки дорожнього руху) — начальником контрольно-технічного пункту про справний стан машини, з відміткою медичного працівника про проходження медичного огляду і допуску водія до рейсу, записом чергового парку про показання спідометра та фактичного часу випуску з парку, а також наявністю у водія посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, відмітки у військовому квитку про проходження стажування на відповідну марку машини, технічного талону з відміткою про проходження обов`язкового технічного контролю та протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу.
При виході машин з стоянки черговий парку перевіряє правильність оформлення дорожнього листа, справність та опломбування спідометра, перевіряє і робить записи в дорожньому листку показник спідометра, годину виходу та робить запис в «Книгу виходу та повернення машин».
- Техніку (з безпеки дорожнього руху) — начальнику КТП користуватися методичним посібником «Організація роботи техніка (з безпеки дорожнього руху) - начальника контрольно-технічного пункту військової частини» 2005 року.
- Технічне обслуговування автомобільної техніки проводити: щоденно по поверненню машин до місця стоянки, під керівництвом командира підрозділу. 
- Інструктажі проводити: водіїв - командири підрозділів, старших машин — начальник штабу — перший заступник командира військової частини, а в його відсутності — заступник командира військової частини.
          Заборонено використання транспортних засобів, які:
-           технічно не справні;
-          водії не закріплені наказом по частині за конкретним транспортним засобом;
-          не зареєстровані у Військовій інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку (без свідоцтва про реєстрацію);
-          водії без водійського посвідчення відповідної категорії;
-          водій в стані алкогольного або наркотичного впливу;
-          у світлу добу поблизу лінії розмежування та місцях можливості ураженням протитанковими керованими ракетами, у темну пору без світломаскуючих приладів (СМУ), приладів нічого бачення;
-          з`їзд з перевірених доріг та маршрутів;
-          зупинки на узбіччям польових доріг;
-          для вирішення завдань, не пов`язаних з забезпеченням підрозділу (бойовим та тиловим).
-          Контроль за виконанням наказу покласти на начальника озброєння заступника начальника логістики військової частини НОМЕР_4 . 
За результатом проведення вказаного розслідування було вказано, що підполковником ОСОБА_1 , не проведена належна робота щодо організації експлуатації техніки, технічної підготовки особового складу, допуску водіїв до керування транспортними засобами, здійснення заходів, спрямованих на запобігання катастрофам, аваріям і пошкодженням техніки, внутрішньої служби в парках та контролю за виконанням рішень та наказів командира військової частини НОМЕР_4 . 
Водночас, на підтвердження вказних висновків відповідачем не було надано доказів та обгрунтувань. Відповідач не вказав, в чому саме полягає така «неналежна робота», які саме заходи позивачем не було виконано та в чому це виразилося.
При цьому, відповідачем не надано оцінку тій обставині, що транспортний засіб - НОМЕР_5 з напівпричепом був залучений до виконання бойового розпорядження логістичного забезпечення за рішенням командирів ремонтно-відновлювального батальйону, а не позивача. Водій - матрос ОСОБА_2 не був і не міг бути у прямому підпорядкуванні підполковника ОСОБА_1 , так як водій проходив службу в іншому підрозділі - ремонтно-відновлювальний батальйон, який, в свою чергу, має свого командира батальйону. ОСОБА_1 в силу своїх повноважень не призначає військовослужбовців до управління транспортним засобом, не закріплює за ними транспорті засобі, не здійснює допуск водіїв до управління транспортним засобом.
Відповідно до  ст.77 КАС України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ч.2  ст.61 Конституції України  юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Слід наголосити, що допущення водіем - матросом ОСОБА_2 дорожньо-транспортної пригоди, не може бути самостійною і безумовною підставою для притягнення позивача до відповідальності без доведення належним чином складу дисциплінарного проступку самим позивачем.
Суд зазначає, що частиною другою статті  6  та частиною першої статті  7 КАС України  передбачено, що суд вирішує справи відповідно до  Конституції  та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статей  1  та  17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  (метою цього  Закону  є впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини) суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Враховуючи зазначені положення  Конституції  та законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також правову природу спору у цій справі, колегією суддів з метою забезпечення дії в Україні принципу верховенства права враховано судову практику Європейського суду з прав людини.
Колегія суддів вважає необхідним враховувати правову позицію ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п. 43 (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
За приписами ст.86 Дисциплінарного статуту лише в разі, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. 
Відповідно до п.2 розділу V Порядку 608 в описовій частині акта службового розслідування зазначаються зокрема причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією.
Отже, підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю, неналежним вимоканням службових обов`язків) та подією, що трапилася (правопорушенням, негативними наслідками), ступінь вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню правопорушення.
Такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що відповідач у акті службового розслідування мав чітко зазначити, які конкретно норми порушені позиваєм і наявний причинно-наслідковий зв`язок.
Колегія суддів звертається до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду 08.05.2018 у справі № 920/316/17, від 21.12.2018 у справі № 920/31/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 тощо, згідно з якою причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною державі, є обов`язковою умовою настання відповідальності, і він полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами.
У постанові від 20.03.2019 у справі № 918/203/18 Верховний Суд констатував, що причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавана шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).
Наведене узгоджується із сталою практикою ЄСПЛ, яка знайшла своє відображення у справі «Звежинський проти Польщі», в якій Суд підкреслив, що, розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти конкретно і дуже послідовно (рішення у справі «Беєлер проти Італії»). Крім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (пункт 73).
Аналізуючи обставини проведеного службового розслідування в частині позивача колегія суддів дійшла висновку, що воно проведено поверхнево та без грунтовного дослідження всіх обставин, за відсутності жодних конкретних встановлених фактів неналежного виконання позивачем службових обов`язків, а тим більше з огляду на визначений вид та обсяг дисциплінарного стягнення  «сувора догана».
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню. 
Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано судом обставини, що мають значення для справи, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, - оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року по справі № 420/10565/23, - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 , - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28 квітня 2023 року № 61 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у вигляді суворої догани.         
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст Постанови складено – 07 лютого 2024 року.

             Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
             Судді	  	С.Д. Домусчі    А.Г. Федусик