П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
——————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/15164/23	

Перша інстанція: суддя Свида Л.І.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання – Вовненко А.В.
за участю представника ОСОБА_1 – Ткаченка В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” на рішення на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” про визнання дій протиправними, зобов`язання виплатити грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, 
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія”, в якому просив суд визнати дії протиправними відносно несвоєчасного розрахунку при звільненні за період з 08.08.2018 року по 24.06.2023 року, зобов`язання виплатити грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, в розмірі середнього грошового забезпечення за останні два місяці.
В обґрунтування позову вказував, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.08.2018 року №145 він був виключений зі списків особового складу, а 24.06.2023 року на виконання рішення суду на його рахунок було зараховано 75548,45 грн. індексації грошового забезпечення. Позивач вказує, що відповідач повинен був повністю з ним розрахуватися 08.08.2018 року, а розрахувався 24.06.2023 року. На думку позивача, дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку є протиправними і він повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року позовна заяву ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” про визнання дій протиправними відносно несвоєчасного розрахунку при звільненні за період з 08.08.2018 року по 24.06.2023 року, зобов`язання виплатити грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, в розмірі середнього грошового забезпечення за останні два місяці - задоволена частково.
Визнані протиправними дії Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 .
Зобов`язано Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 75549,83 грн. з відрахуванням належних податків та зборів.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції застосував правові висновки релевантні до попередньої редакції КЗпП України, а саму норму ст. 117 в її чинній редакції на час винесення.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” зазначив, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.
На думку апелянта, оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, оскільки суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Сторони не скористались своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційні скарги один одного.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Науково-дослідному центрі Збройних Сил України “Державний океанаріум” (військова частина НОМЕР_1 ), наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2018 року №145 позивач з 08.08.2018 року виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 року №490-р “Про реорганізацію науково-дослідного центру Збройних Сил України “Державний океанаріум” вирішено погодитися з пропозицією Міністерства оборони щодо реорганізації науково-дослідного центру Збройних Сил України “Державний океанаріум” шляхом його приєднання до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” (м. Одеса).
При звільненні позивачу не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.
Вважаючи, що Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” при звільненні протиправно не виплатив індексацію грошового забезпечення, позивач звернувся до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 року у справі №420/18920/21, що набрало законної сили на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2023 року, зобов`язано Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 28.01.2016 року по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, за період з 01.03.2018 року по 08.08.2018 року включно із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - березень 2018 року та виплатити з урахуванням вже виплачених сум з утриманням усіх податків та зборів.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 року у справі №420/18920/21, що набрало законної сили 14.02.2023 року, 24.06.2023 року кошти у сумі 75548,45 грн. від Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” надійшли на рахунок позивача.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.
Отже, системний аналіз статей 47, 116, 117 дозволяє дійти висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, не проведення, з вини Інституту, розрахунку з позивачем у відповідні строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати останньому його середнього заробітку, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.
Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, і, як наслідок, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для зобов`язання виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за додаткову оплачувану відпустку.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці, що встановлено рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 року у справі №420/18920/21, просив зобов`язати відповідача виплатити грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, в розмірі середнього грошового забезпечення за останні два місяці.
Як вже було зазначено вище, відповідач виконав рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 року у справі №420/18920/21, перерахував на рахунок позивача 75548,45 грн. 24.06.2023 року.
Таким чином, Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” провів фактичний розрахунок з ОСОБА_1 поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України.
Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тому у позивача наявне право на отримання відшкодування на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України.
Згідно архівної довідки Одеського територіального архівного відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 19.09.2023 року №В-780/752 середньоденне грошове забезпечення позивача перед звільненням становило 439,21 грн.
При цьому, період затримки виплати належних позивачу сум при звільнені з військової служби складає - 1780 календарні дні та обраховується з першого дня після його остаточного звільнення з посади (08.08.2018 року) до дня остаточного розрахунку - 24.06.2023 року (останній день затримки перед днем виплати).
Враховуючи внесені у ст. 117 Кодексу законів про працю України зміни (в редакції Закону №2352-IX), Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за 6 місяців, тобто з 09.08.2018 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 09.02.2019 року.
Застосування шестимісячного строку при виплаті середнього заробітку за весь час затримки при звільненні, враховуючи редакцію Закону №2352-IX, узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.06.2023 року у справі №560/11489/22.
Отже, сума середнього грошового забезпечення становить - 81253,85 грн. (439,21 грн. * 185 днів).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 сформулювала висновок, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Як правильно встановив суд першої інстанції, відповідач здійснив затримку по проведенню фактичного розрахунку з позивачем при звільненні на 1780 календарних дні щодо виплати 75548,45 грн. за період з 09.08.2018 року по 23.06.2023 року.
В свою чергу, застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, суд виходить з наступного: позивач звернувся до суду з позовом щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення 13.04.2020 року, в той час як звільнення позивача мало місце 08.08.2018 року; відповідач заперечував проти права позивача на виплату індексації грошового забезпечення, а тому факт порушення цього права було встановлено лише під час судового розгляду, виплачена 24.06.2023 року сума індексації грошового забезпечення у розмірі 75548,45 грн. менша, ніж сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що істотність частки складової грошової допомоги в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 75548,45 грн. / 81253,85 (185 * 439,21) грн. * 100 % = 92,98 %.
З огляду на зазначене, апеляційний суд, як і суд першої інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати ним належних при звільненні позивача сум у розмірі 75549,83 грн. із розрахунку 439,21 грн. (середньоденний заробіток) х 92,98 % (істотність частки недоплаченої суми) * 185 (календарних днів затримки розрахунку).
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.
Суд першої інстанції правильно врахував, що стягуючи з відповідача на користь позивача вже після його звільнення зі служби суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом визнання протиправними дій Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 , зобов`язання Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 75549,83 грн. з відрахуванням належних податків та зборів.
Доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.
Доводи апеляційних скарг не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
У них також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року у справі №420/15164/23 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 06.02.2024

Суддя-доповідач 		С.Д. Домусчі	
Судді	  	Г.В. Семенюк    О.І. Шляхтицький