Справа № 308/12925/16-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       12 грудня 2023 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
       суддів: Куштана Б.П., Джуги С.Д.
       з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Косарева-Козлова Людмила Олександрівна, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2022 року, ухваленого головуючим суддею Фазикош О.В. за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третіх осіб на стороні відповідача: Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, Закарпатської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, досудового слідства, прокуратури
встановив:
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третіх осіб на стороні відповідача: Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, Закарпатської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, досудового слідства, прокуратури.
Позовні вимоги мотивував тим,що постановою старшого слідчого відділення-2 УСБУ в Закарпатській області майором юстиції Бодак В.І. від 11.01.2011 було порушено кримінальну справу за фактом вчинення розтрати чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем у великих розмірах. 11.01.2011 ОСОБА_1 був затриманий по кримінальній справі за підозрою у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України та утримувався в ІТТ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області.
12.01.2011 на центральних каналах телебачення України була подана інформація про арешт директора Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком» ОСОБА_1 за незаконне відчуження (розтрату) державного майна. 14.01.2011 судом продовжено термін затримання ОСОБА_1 до 10 діб, 21.01.2011 судом відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про обрання стосовно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яку залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10.02.2011.
Відповідно за 10 днів у період з 11.01.2011 по 21.01.2011 ОСОБА_1 не нараховувалась заробітна плата. 26.01.2011 у помешканні ОСОБА_1 проведено обшук з вилученням особистих речей, що підтверджується протоколом обшуку.
З 2011 року по грудень 2013 року захисником ОСОБА_1 - адвокатом Косарєвою-Козловою Л.О. оскаржувалися постанови слідчого про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_1 за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України в судах усіх інстанцій.
За твердженням представника позивача, ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством з 11.01.2011 до 03.12.2013, а саме 34 місяці та 22 дні та до нього був незаконно застосований запобіжний захід - підписка про невиїзд з 22.01.2011 по 27.07.2011. 
Позивач зазначає, що перебування під слідством призвело до погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 . Стверджує, що до порушення проти нього кримінальної справи ОСОБА_1 не хворів (не знаходився на лікарняному), що підтверджується довідкою Закарпатської філії ПАТ «Укртелеком» від 26.03.2014. Тією ж довідкою підтверджується, що ОСОБА_1 за період з 01.01.2011 по 31.12.2012 знаходився 6 разів на лікарняному (тобто після порушення кримінальної справи). Так, у ОСОБА_1 виникли гіпертонія, стенокардія, ішемічна хвороба серця. Окрім того, ОСОБА_1 з моменту порушення проти нього кримінальної справи до моменту пред`явлення даного позову шість разів перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозами пов`язаним з хворобами серця та нервової системи. У 2014 була проведена операція дренування перикарду, що підтверджується виписками з історії хвороби, визначена 3 група інвалідності з частковою втратою працездатності, що підтверджується висновком МСЕК № 981 від 25.06.2016.
Окрім того, в позовній заяві посилався на те, що душевні страждання його дружини - ОСОБА_2 , 1957 р.н. через те, що незаконне порушення кримінальної справи зламало долю чоловіка, призвели до хвороби та передчасної смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується випискою Ужгородської ЦМКЛ з медичної карти хворого від 24.06.2015, довідкою Ужгородського міського центру первинної медичної допомоги про причину смерті № 310 від 14.09.2015 та свідоцтвом про смерть, виданого ВДРАЦС по м. Ужгороду, актовий запис 912 від 14.09.2015.
Також ОСОБА_1 зазначає, що на момент порушення проти нього кримінальної справи працював директором Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком» з 16.09.2002 на підставі безперервно укладених контрактів. Так, 28.02.2011 сплив строк діючого контракту ОСОБА_1 і черговий контракт з ним не було укладено в зв`язку з тим, що проти нього порушена кримінальна справа. Стверджував, що саме внаслідок незаконного порушення проти нього кримінальної справи та розповсюдження про це інформації у засобах масової інформації постраждала його ділова репутація.
Зазначає, що після звільнення з роботи із Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком» 15.07.2015, незважаючи на значний досвід у роботі, не зміг влаштуватися на роботу і перебував на обліку в Ужгородському центрі зайнятості з 24.07.2015 до 18.07.2016 у статусі безробітного, що підтверджується трудовою книжкою.
З огляду на викладене позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного порушення проти нього кримінальної справи за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.
Незаконність порушення проти нього кримінальної справи, перебування під слідством установлена постановою Ужгородського міськрайсуду від 21.01.2013 про скасування постанови слідчого від 12.01.2011 про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_1 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, залишеною в силі, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14.03.2013р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03.12.2013р. по справі № 5-5286км13.
Такими діями позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування, що призвело до погіршення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, порушення морально-психологічної атмосфери в сім`ї, погіршення відносин з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Тому із урахуванням засад розумності, поміркованості і справедливості, характеру, обсягу, глибини та тривалості моральних страждань позивача, тяжкості вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, зниження ділової репутації, часу та зусиль, які необхідні для відновлення попереднього стану, а частково взагалі неможливість відновлення попереднього стану, розмір відшкодування моральної шкоди повинен складати 336 000 грн.
Також позивач просив стягнути із відповідача на його користь майнову шкоду, у вигляді втраченого ним заробітку за період з 12 січня 2011 року по 21 січня 2011 року(10 днів) що визначена позивачем у сумі 10 091,67 грн. (30 287,50:30х10).
Крім того, згідно позовної заяви, 12.01.2011р. між ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 та адвокатом Косаревою-Козловою Л.О. укладено угоду на надання ОСОБА_1 послуг захисника в кримінальному процесі. Зазначає, що згідно відомості про оплату послуг адвоката, складену у відповідності до угод, ОСОБА_1 сплатив всього 139 000,00 грн, та які підлягають відшкодуванню за рахунок державного бюджету.
З врахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України відшкодування:
- моральної шкоди у розмірі 336 000,00 грн, але не менше трьох мінімальних розмірів заробітної плати, що діють на момент відшкодування, за кожний місяць; 
- майнову шкоду у вигляді втраченого заробітку в сумі 10 091,67 грн; 
- витрати на правову допомогу в кримінальному процесі в сумі 146 000,00 грн. - витрати на правову допомогу за даним позовом 10 000 грн. 

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Косарева-Козлова Л.О. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. 
Зазначає, що до пред`явлення позову по справі ОСОБА_1 не було відомо про постанову слідчого СВ УСБУ в Закарпатській області від 10.01.2012 про зупинення досудового слідства у кримінальній справі, оскільки його ніколи не ознайомлювали з такою постановою. Окрім того, при визначенні періоду перебування ОСОБА_1 під слідством, в запереченні прокуратури Закарпатської області на позов від 31.03.2017 немає посилання на цю постанову. Виникає розумний сумнів щодо винесення такої постанови саме 10.01.2012. Тому вважає, що в період з 10.01.2012 по 21.02.2013 ОСОБА_1 перебував під слідством, а суд безпідставно взяв до уваги таку постанову. 
Твердження у рішенні суду, що згідно наявних відомостей у кримінальному провадженні № 12013070030002282 жодне повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні злочину не складалось та не вручалось є правильним, проте до обставин цієї справи немає відношення. Так, 11.01.2011 постановою старшого слідчою Управління СБ України в Закарпатській області майором юстиції Бодак В.І. від 11.01.2011 порушено кримінальну справу по факту у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.191 КК України за фактом вчинення розтрати чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем у великих розмірах. 11.01.2011 ОСОБА_1 , директор Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком» відділом Управління СБ України в Закарпатській області був затриманий по кримінальній справі за підозрою у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.191 КК України. 12.01.2011 постановою старшого слідчого Управління СБ України в Закарпатській області майором юстиції Бодак В.І. порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_1 та об`єднано кримінальні справи і прийнято кримінальну справу до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.
Проти ОСОБА_1 порушувалась кримінальна справа постановою від 12.01.2011, проте відсутній процесуальний документ про закриття справи або про подальший рух справи, порушеної проти ОСОБА_1 . Кримінальне провадження № 12013070030002282 внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за фактом скоєння злочину за ч.4 ст.191 КК України до ОСОБА_1 не має відношення.
Зазначає, що КПК 1960 року не передбачав норму про складання та вручення процесуального документа - повідомлення про підозру у вчиненні злочину. Особа, яка була затримана як підозрювана у вчиненні злочину згідно ст. 106 КПК 1960 року набувала статусу підозрюваної. Набуття ОСОБА_1 статусу підозрюваної особи, підтверджується протоколом затримання підозрюваного від 11.01.2011, постановою Ужгородського міськрайсуду від 14.01.2011 по справі № 4-115/11, постановою Ужгородського міськрайсуду від 21.01.2011 по справі № 4-113/11, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10.02.2011.
Окрім того, у поясненні на позов від 08.02.2018 представника третьої особи Управління СБ України в Закарпатській області визнається, що ОСОБА_1 мав статус підозрюваного у кримінальній справі, хоча період такого статусу безпідставно прив`язує лише до часу коли до нього застосовувалися запобіжні заходи.
ОСОБА_1 був підозрюваним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, з 11.01.2011 по 27.07.2011 та з 06.03.2012 по 14.03.2013. Майже такий же період перебування ОСОБА_1 під слідством визначений в запереченні прокуратури Закарпатської області на позов від 31.03.2017 р. № 05/2-1181-17 - з 12.01.2011 по 27.07.2011, та з 06.03.2012 по 14.03.2013.
Необґрунтованим є твердження у рішенні суду, що будь яких доказів на існування причинно-наслідкового зв`язку між фактом захворювання ОСОБА_1 із порушенням, існуванням кримінальної справи до матеріалів позовної заяви та суду не надано. Згідно практики Європейського суду з прав людини особа, що перебувала під слідством не має доказувати, що вона зазнала моральної шкоди.
Проте, до позову додано копію довідки ПАТ «Укртелеком» від 26.03.2014 про те, що ОСОБА_1 у період 01.01.2008 по 31.12.2010 на лікарняному не перебував, а у період з 01.01.2011 по 31.12.2012 знаходився на лікарняному 6 разів загальною тривалістю 35 робочих днів. Усі шість разів ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозами пов`язаними з хворобами серця та нервової системи. У 2014 була проведена операція дренування перикарду, що підтверджується виписками з історії хвороби, визначена 3 група інвалідності з частковою втратою працездатності, що підтверджується висновком МСЕК № 981 від 25.06.2016. Вище наведене підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між фактом захворювання ОСОБА_1 із порушенням, існуванням кримінальної справи.
Також вважає необґрунтованим твердження у рішенні суду, що будь яких доказів про те, що ОСОБА_1 на момент порушення проти нього кримінальної справи працював директором Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком» з 16.09.2002 на підставі безперервно укладених контрактів та що черговий контракт з ним не було укладено в зв`язку з порушенням проти нього кримінальної справи, слід зазначити, що матеріали справи доказів наведеному не містять. Доказом протилежного є трудова книжка та не укладання контракту з особою, що перебуває під слідством.
Також є необґрунтованим твердження у рішенні суду, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування, оскільки така норма існує при відшкодуванні витрат у цивільному процесі, а при відшкодуванні витрат за надання правничої допомоги у кримінальному процесі документального детального підтвердження витрат на правову допомогу жоден закон України не вимагає. На підтвердження понесених витрат ОСОБА_1 на правову допомогу у кримінальному процесі суду надані договір про надання правової допомоги з додатковими угодами та документи, що свідчать про оплату гонорару.
Суд послався на висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Проте, суд зробив хибний та необґрунтований висновок, що в усіх без виключення випадках відповідач є держава як учасник цивільних відносин, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
За позовом у цій справі правильно визначено відповідачем Державу Україну, а те, що Держава Україна, представлена в особі Державної казначейської служби України, не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі. Управління служби безпеки України в Закарпатській області, Закарпатська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородське районне управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області були визначні позивачем як треті особи на стороні відповідача. Суд хибно прийшов до висновку, що залучення в якості відповідача держави лише в особі Державної казначейської служби України і не залучення органу (органів), чиїми діями завдано шкоди постраждалій особі, перешкоджає суду встановити дійсні обставини справи, визначити причини й підстави вчинення неправомірних дій щодо виправданої особи, незалежно від того, що шкода відшкодовується без доведення вини, такі доводи можуть подати саме ці органи, а не Державна казначейська служба України, яка участь у кримінальному провадженні не брала, будь-яких дій відносно позивача не вчиняла, тому й не могла надати пояснення з приводу обставин, викладених у позові.
Управління служби безпеки України в Закарпатській області, Закарпатська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородське районне управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області в повному обсязі скористалися своїми правами та надали заперечення на вказаний позов.
В усіх третіх осіб на стороні відповідача в суді першої інстанції не було перешкод у наданні пояснень з приводу обставин, викладених у позові.
В подальшому суд безпідставно прийшов до висновку, що Державна казначейська служба України позивачем визначена як відповідач, який є неналежним, і що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, і що з урахуванням вищевикладеного, пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Такий висновок є незаконним, оскільки відповідачем за позовом є держава Україна, а Державна казначейська служба України є не відповідачем за позовом, а представником відповідача.
У постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, відповідно до якого залучення або ж незалучення у категоріях спорів про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, суду до участі Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Недоречним є висновок, суду що у кримінальному провадженні №12013070030002282 органом слідства майнової шкоди не встановлено, що завдана позивачу, розмір такої органом слідства не визначався. Як вже зазначалося ОСОБА_1 не має відношення до кримінального провадження №12013070030002282.
У свою чергу п. 1-1 ч. 1 ст. 2 передбачає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.
Наведене, обумовлює виникнення в особи права на відшкодування шкоди, однак не вказує на порядок нарахування такої.
Суд у рішенні зазначив, що представник позивача зверталася до органів досудового розслідування із заявою про визначення розміру відшкодування шкоди, завданої органом слідства. Згідно відповіді слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, не здобуто даних щодо незаконних дій зі сторони органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Тобто, позивач безрезультатно намагався вирішити питання відшкодування шкоди, завданої органом слідства в досудовому порядку. Проте не дивлячись на це, ОСОБА_1 має право на судовий захист свого права на відшкодування шкоди, завданої органом досудового слідства.

Державна казначейська служба України подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Звертає увагу суду на те, що при вирішенні справ про відшкодування шкоди слід встановити не лише наявність спірного правовідношення, належність спірного права саме позивачеві, але також і те, на якому відповідачеві лежить відповідальність за його порушення.
Враховуючи компетенцію Казначейства України, органів Прокуратури Служби безпеки України та Національної поліції України, жодні правові зв`язки Казначейства з Апелянтом не виникали і не могли виникнути, оскільки Казначейство відповідно до наданих повноважень не порушувало кримінальної справи не розпочинало та не здійснювало досудове розслідування, а тому не спричинило ніякої шкоди Апелянту. Відтак спірні правовідносини виникли виключно між Апелянтом, Управлінням служби безпеки України у Закарпатській області та Прокуратурою Закарпатської області та Національною поліцією України, відповідно вимоги заявлені до Казначейства не підлягали задоволенню. Цей факт підтверджується і тим, що позов не містив жодних посилань на незаконні дії, рішення чи бездіяльність посадових осіб Казначейства, що виключає їх відповідальність за порушення прав Апелянта.
Органи державної влади, відповідно до положень статті 2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади», здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік.
Таким чином, Казначейство відповідно до Бюджетного кодексу України не є розпорядником усіх бюджетних коштів і не відповідає за зобов`язаннями інших бюджетних установ та держави.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зробила висновок, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Отже, належним відповідачем у цій справі є держава Україна, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди заподіяної йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності.
Залучення в якості відповідача держави лише в особі Державної казначейської служби України і не залучення органу (органів), чиїми діями завдано шкоди постраждалій особі, перешкоджає суду встановити дійсні обставини справи, визначити причини й підстави вчинення неправомірних дій щодо виправданої особи, незалежно від того, що шкода відшкодовується без доведення вини, такі доводи можуть подати саме ці органи, а не Державна казначейська служба України, яка участь у кримінальному провадженні не брала, будь яких дій відносно позивача не вчиняла, тому й не могла надати пояснення з приводу як обставин, викладених у позові.

Головне управління Національної поліції в Закарпатській області подало відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Зазначає, що 12.01.2011 була порушена кримінальна справа, об`єднання кримінальних справ та прийнято до свого провадження відносно позивача - ОСОБА_1 що ознаками злочину передбаченого ч. 4. ст. 191 КК України.
Однак, постановою Ужгородського міськрайонного суду від 21.01.2013 постанову ст. слідчого УСБУ в Закарпатській області майора юстиції Бодак В.І. від 12.01.2011 про порушення кримінальної справи, об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження відносно ОСОБА_1 , порушеної за ознаками злочину передбаченого ч.4. ст. 191 КК України - скасовано.
Аналізуючи дану постанову Ужгородського міськрайонного суду, постанова ст. слідчого УСБУ в Закарпатській області майора юстиції Бодак В.І. від 12.01.2011 про порушення кримінальної справи, об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження відносно ОСОБА_1 була скасовано з процесуальних питань.
Крім того, на момент розгляду даної справи в суді - кримінальне правопорушення про яке внесені відомості до ЄРДР № 1201370030002282 від 14.06.2013 ще розслідується. Враховуючи вище викладене, вважає, що такі вимоги є передчасними, оскільки кримінальне провадження відновлено. А тому остаточного рішення, яке б давало підстави на відшкодування шкоди у відповідності до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.21994 року немає.
Вказує, що залучення в якості відповідача держави лише в особі Державної казначейської служби України і не залучення органу (органів), чиїми діями завдано шкоди постраждалій особі, перешкоджає встановити дійсні обставини справи, визначити причини й підстави вчинення неправомірних дій щодо виправданої особи, незалежно від того, що шкода відшкодовується без доведення вини, такі доводи можуть подати саме ці органи, а не Державна казначейська служба України, яка участь у кримінальному провадженні не брала, будь-яких дій відносно позивача не вчиняла, тому й не могла надати пояснення з приводу як обставин, викладених у позові, так і з приводу визначення розміру втраченого позивачем заробітку. Позивачем та його представником за весь час розгляду справи питання про заміну неналежного відповідача, залучення по справі співвідповідачів не ставилося, відповідних клопотань до суду не подавалось.

Закарпатська обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Вказує, що згідно з матеріалами справи обвинувачення ОСОБА_1 не пред`являлось, тобто статус обвинуваченого у кримінальній справі останній не набув. Відповідно, зі спливом 10 діб (тобто, 31.01.2011) обраний слідчим запобіжний захід «підписки про невиїзд» втратив чинність. Поряд з цим, згідно наявних відомостей у кримінальному провадженні № 12013070030002282 жодне повідомлення про підозру у вчиненні злочину ОСОБА_1 не складалось та не вручалось.
Відповідно до ст. З Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.
Згідно із ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодованої шкоди, зазначеної, зокрема, в п. 1 ст. З цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Пунктами 11 та 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), згідно з якими для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст. З Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до органів, які закрили провадження у справі.
У місячний термін з дня звернення громадянина в один з органів, перелічених в пункті 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену ч. 1 ст. 12 Закону постанову (ухвалу).
Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що представник позивача зверталася до органів досудового розслідування із заявою про визначення розміру відшкодування шкоди, завданої органом слідства. Згідно відповіді слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, не здобуто даних щодо незаконних дій зі сторони органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Таким чином у кримінальному провадженні №12013070030002282 органом слідства не встановлено майнової шкоди, що завдана позивачу, розмір такої органом слідства не визначався.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про відшкодування шкоди заподіяної йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що залучення в якості відповідача держави лише в особі Державної казначейської служби України і не залучення органу (органів), чиїми діями завдано шкоди постраждалій особі, перешкоджає суду встановити дійсні обставини справи, визначити причини й підстави вчинення неправомірних дій щодо виправданої особи, незалежно від того, що шкода відшкодовується без доведення вини, такі доводи можуть подати саме ці органи, а не Державна казначейська служба України, яка участь у кримінальному провадженні не брала, будь-яких дій відносно позивача не вчиняла, тому й не могла надати пояснення з приводу як обставин, викладених у позові.
Державне казначейство України не може бути окремим відповідачем у цих справах, оскільки належним відповідачем у цих справах є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 383/596/15.
В даному випадку, позивачем за весь час розгляду справи питання про заміну неналежного відповідача, залучення по справі співвідповідачів не ставилося, відповідних клопотань до суду не подано. Разом із тим, у судовому засіданні, судом було роз`яснено права сторін по справі, з`ясовано думку щодо можливості закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.
Позивачем до участі у справі було залучено третіх осіб на стороні відповідача, в процесі розгляду справи, за клопотанням представника позивача їх було замінено. Таким чином, позивач користуючись своїми процесуальними правами сам визначив коло осіб, які беруть участь у справі.
Під час підготовчого судового засідання, а також в ході розгляду справи по суті суд з`ясовував у представника позивача питання суб`єктного складу, однак клопотань про залучення до участі в справі належного відповідача не було заявлено, як і не було уточнено зміст позовних вимог. В підготовчому судовому засіданні представник позивача повідомив, що підтримуватиме позовні вимоги саме до відповідача заявленого у позовній заяві з урахуванням уточнення позовних вимог.
Крім того, під час розгляду справи по суті, враховуючи відзив відповідача Державної казначейської служби України, у якому містилось твердження про те, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем, суд з`ясовував позицію з цього приводу представника позивача, однак суду клопотань щодо зміни суб`єктного складу не подав.
Під час розгляду справи представник позивача пояснив, що шкода заподіяна внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратури, та водночас заперечуючи проти доводів представника Державної казначейської служби України щодо незалучення належного відповідача до участі у справі, категорично заперечував проти залучення до участі у справі в якості належного відповідача держави в особі відповідного органу державної влади, діями якого була заподіяна позивачу шкода, посилаючись на те, що така шкода відшкодовується незалежно від вини вказаних органів, а тому їх залучення до участі у справі, на думку представника позивача, є недоцільним.
Суд першої інстанції правомірно не погодився із вказаними доводами представника позивача, оскільки залучення в якості відповідача держави лише в особі Державної казначейської служби України і не залучення органу (органів), чиїми діями завдано шкоди постраждалій особі, перешкоджає суду встановити дійсні обставини справи, визначити причини й підстави вчинення неправомірних дій щодо виправданої особи, незалежно від того, що шкода відшкодовується без доведення вини, такі доводи можуть подати саме ці органи, а не Державна казначейська служба України, яка участь у кримінальному провадженні не брала, будь-яких дій відносно позивача не вчиняла, тому й не могла надати пояснення з приводу як обставин, викладених у позові, так і з приводу визначення розміру втраченого позивачем заробітку.

Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області подало відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду. 
Встановлений і доведений факт звернення ОСОБА_1 з позовом до неналежного відповідача та не вчинення позивачем чи його представником своєчасних і необхідних дій (згідно вимог процесуального права) щодо залучення у справі належних співвідповідачів є об`єктивною підставою для прийняття рішення про відмову у задоволенні позову - по суті незалежно від інших фактично встановлених судом першої інстанції обставин (кожної окремо або у їх сукупності), якими додатково обґрунтовано висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. А тому висновки суду першої інстанції є правильними.
Верховним Судом неодноразово викладено у постановах правові висновки щодо належних відповідачів/співвідповідачів (крім Держказначейської служби), що у справах про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, а також про наслідки незалучення позивачами належних відповідачів (співвідповідачів) до закінчення підготовчого провадження.
Зокрема, такі правові висновки містять наступні судові рішення: постанова Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц; постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20; постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 457/821/20.
За весь період часу позивач не ставив питання про залучення державних органів з якими пов`язує заподіяння йому незаконних дій до участі у розгляді справи як співвідповідачів, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ОСОБА_1 в особі адвоката Косарева-КозловаЛ.О. подала відповідь на відзиви в якій просить відхилити доводи відзиву ДКС України та третіх осіб: УСБУ в Закарпатській області, Закарпатської обласної прокуратури та ГУ НП в Закарпатській області.
При цьому посилається на те, що позов пред`явлено до держави Україна, а не до ДКС України, яка є розпорядником коштів державного бюджету України. Внаслідок порушення кримінальної справи ОСОБА_1 перебував у статусі підозрюваного, що підтверджується протоколом затримання підозрюваної особи, протоколом проведення обшуку, виїмки та накладення арешту на майно, також відстороненням від займаної посади.
Відповідно до норм Конституції України, ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди заподіяної йому у ході досудового слідства за рахунок коштів держави, а не за рахунок коштів передбачених на утримання таких органів.
У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року за № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) Конституційний Суд України вирішив, що положення частини другої статті 124 Конституції України ( 254к/96-ВР ) щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного 
звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина 
України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на 
звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене 
законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом 
або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
       Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

       Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
       Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на такі мотиви.

У ході апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що постановою старшого слідчого відділення-2 Управління СБ України в Закарпатській області майором юстиції Бодак В.І. від 11.01.2011 року було порушено кримінальну справу за фактом вчинення розтрати чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем у великих розмірах, тобто злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.
Та 12.01.2011 вказаним слідчим винесено постанову про порушення кримінальної справи, об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження. Так, постановлено порушити кримінальну справу стосовно громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , примірник такої постанови було вручено останньому.
Згідно протоколу затримання підозрюваного, 11.01.2011 ОСОБА_1 , директора Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком», відділом Управління СБ України в Закарпатській області було затримано по кримінальній справі за підозрою у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.191 КК України та утримувавсь з ITT Ужгородського MB УМВС України в Закарпатській області, що підтверджується протоколом затримання підозрюваного від 11.01.2011. та листом УСБУ в Закарпатській області № 58/6-150 від 11.01.2011.
Згідно протоколу обшуку від 26.01.2011 року, співробітниками 2-го відділення СВ УСБУ в Закарпатській області проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_1 .
Постановкою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.01.2011 по справі № 4-115/11 ОСОБА_1 продовжено строк тримання під вартою до 10 діб.
Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.01.2011 по справі № 4- 113/11, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10.02.2011р, в задоволенні подання слідчого відділу управління СБ України в Закарпатській області про обрання відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту – відмовлено, вказану постанову залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 10.02.2011.
Постановою Ужгородського міськрайсуду 17.02.2011 по справі № 4с-192/11 скаргу захисника Крупкіна О.Ж. задоволено, постанову слідчого про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_1 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України скасовано.
Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13.04.2011 по справі № 10/0790/171/11 постанова Ужгородського суду від 17.02.2011 скасовано, а провадження за скаргою направлено на новий судовий розгляд.
Постановою Ужгородського міськрайсуду по справі № 4с-629/11 від 03.06.2011 скаргу захисника Крупкіна О.Ж. задоволено, постанову слідчого про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_1 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України скасовано.
Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 27.07.2011 постанова Ужгородського міськрайсуду по справі № 4с-629/11 від 03.06.2011 залишена без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06.03.2012 по справі № 5-902км12 постанову Ужгородського міськрайсуду по справі № 4с-629/11 від 03.06.2011 та Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27.07.2011 скасовано, а справа направлена на новий судовий розгляд.
Постановою Ужгородського міськрайсуду по справі № 4/712/802/12 (712/7141/12) від 14.05.2012 у задоволенні скарги адвоката Косаревої-Козлової Л.О, яка представляє інтереси ОСОБА_1 на постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12.06.2012 апеляція захисника задоволена, постанова Ужгородського міськрайсуду по справі № 4/712/802/12 (712/7141/12) від 14.05.2012, якою залишено без задоволення скаргу захисника в інтересах ОСОБА_1 на постанову про порушення кримінальної справи щодо останнього скасовано. Провадження за скаргою повернуто на новий розгляд до Ужгородського міськрайсуду.
Постановою Ужгородського міськрайсуду по справі № 712/11492/12 від 21.01.2013 скарга захисника Крупкіна О.Ж. - задоволено, постанову слідчого про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_1 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України скасовано.
Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14.03.2013 постанова Ужгородського міськрайсуду по справі від 21.01.2013 залишена без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03.12.2013 по справі № 5- 5286км 13 постанова Ужгородського міськрайсуду від 21.01.2013 та ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 14.03.2013 залишені без змін, а касаційна скарга прокурора - без задоволення.
Вказана ухвала була направлена ОСОБА_1 17.12.2013.
Згідно матеріалів справи, слідчим СВ УСБУ в Закарпатській області винесено постанову від 10.01.2012 про зупинення досудового слідства у кримінальній справі.
Постановою в.о. прокурора Закарпатської області ст. радника юстиції Бакай А.В. від 21.02.2013 скасовано постанову слідчого в особливо важливих справах 2-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Закарпатській області капітана юстиції Пшеничного І.І., від 10.01.2012 про зупинення досудового слідства у кримінальній справі № 3 за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України. Цією ж постановою кримінальна справа направлена до прокуратури міста Ужгорода для внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань та організації досудового розслідування.
Згідно наявного в матеріалах справи витягу з ЄРДР, 14.06.2013, дані по кримінальній справі внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013070030002282. Тобто, кримінальне провадження № 12013070030002282 порушено за фактом скоєння злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, а не проти ОСОБА_1 .

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12, 81 ЦПК України).
Предметом апеляційного перегляду у цій справі є питання стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суми відшкодування моральної шкоди завданої органом досудового розслідування та стягнення втраченого заробітку.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Статтею 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру
у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
У випадках, зазначених у частині першій статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. 
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення (пункт 2 частини першої статті 2 Закону). 
Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).
Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частини перша статті 1176 ЦК України).
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 зазначено, що:
«у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що ОСОБА_4 перебував під слідством з 11 січня 2011 року по 27 липня 2011 року, та з 06 березня 2012 року по 14 березня 2013 року, тобто загалом - 18 місяців та 26 днів.
Враховуючи те, що постанова старшого слідчого відділу Управління СБ України в Закарпатській області Бодак В.І. від 12.01.2011 р. про порушення кримінальної справи, об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження відносно ОСОБА_1 , порушеної за ознаками злочину передбаченого ч.4 ст.191 КК України у зазначені вище періоди часу скасовувалась постановами Ужгородського міськрайонного суду від 03.06.2011 р. та від 21.01.2013 р., які залишені в силі ухвалами Апеляційного суду Закарпатської області від 27.07.2011 р. та від 14.03.2013 р. у зв`язку з відсутністю ознак, які б вказували на наявність складу злочину передбаченого ч.4 ст.191 КК України, ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Справа розглянута апеляційним судом у 2023 році. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» з 01 січня 2023 року визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6 700,00 грн. 
У справі, яка переглядається, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на стягнення моральної шкоди як мінімум у розмірі, мінімально визначеному статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який становить суму в розмірі 127 300,00 грн із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством (6 700,00 грн х 19 місяці).
Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. 
Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. 
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
У справі, яка переглядається, установлено, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі скасування постанови старшого слідчого відділу Управління СБ України в Закарпатській області Бодак В.І. від 12.01.2011 р. про порушення кримінальної справи, об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження відносно ОСОБА_1 , порушеної за ознаками злочину передбаченого ч.4 ст.191 КК України, яка скасовувалась постановами Ужгородського міськрайонного суду від 03.06.2011 р. та від 21.01.2013 р., які залишені в силі ухвалами Апеляційного суду Закарпатської області від 27.07.2011 р. та від 14.03.2013 р. у зв`язку з відсутністю ознак, які б вказували на наявність складу злочину передбаченого ч.4 ст.191 КК України.
Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, який не може бути зменшено, але не граничний.
У справі, яка переглядається, колегія суддів вважає за необхідне з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення та позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру, визначити розмір такої у сумі 159 125,00 гривень (6700 грн. х 1,25 кратності х 19 місяців). Визначаючи даний розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд урахував засади розумності та справедливості, а також засад безпідставного збагачення.
За наведених обставин доводи апеляційної скарги щодо необхідності виходити з трикратного розміру мінімальної заробітної плати при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди є безпідставними, оскільки такий не є співмірним із заподіяною моральною шкодою, а також є понад межу, яка є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та може призвести до безпідставного збагачення позивача.

Щодо стягнення втраченого заробітку
Згідно з положеннями статей 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; моральна шкода (стаття 3 Закону № 266/94-ВР).
Пунктом 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» передбачено, що згідно з частиною першою статті 4 Закону України № 266/94-ВР розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій із заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.
Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється в порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) та від 05 травня 1995 року № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100» (підпункт 1 пункту 9 Положення).
Зазначені правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду
у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 та від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16.
Відповідно до положень пункту 2 частини ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до підпунктів «б», «е» пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) та компенсаційні виплати, а також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (абзац 19 пункту 4 Порядку № 100).
В обґрунтування позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди ОСОБА_1 посилався на те, що він, утримуючись під вартою в ІТТ при Ужгородському МВ УМВС України в Закарпатській області в період з 11.01.2011 р. по 21.01.2011 р. відповідно до протоколу затримання підозрюваного від 11.01.2011 р. та постанови Ужгородського міськрайонного суду від 14.01.2011 р., втратив частину належної йому заробітної плати, яку отримував як директор Закарпатської філії ВАТ ”Укртелеком“.
Відповідно до листа ПАТ ”Укртелеком“ Закарпатська філія за №31-214000-2 від 12.01.2017 р. значиться, що середньомісячна зарплата директора Закарпатської філії ВАТ ”Укртелеком“ становила 28 861,12 грн., а середньоденна зарплата становила 1282,72 грн. Розмір середньомісячної та середньоденної зарплати розраховано відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року за № 100.
У позовній заяві про зміну розміру позовних вимог від 04.07.2019 р. представник ОСОБА_1 адвокат Косарева-Козлова Л.О. просила стягнути майнову шкоду у вигляді втраченого ним заробітку в сумі 10 091,67 грн. Така сума визначена представником за вісім робочих днів, але розмір такої зарплати повинен був становити 10 261,76 грн. (1282,72 х 8).
Проте, виходячи з принципу диспозитивності заявлених позовних вимог та з огляду на обставини неупередженості та безсторонності суду при розгляді справи, колегія суддів вважає, що до стягнення підлягає сума 10 091,67 грн. у відшкодування втраченого заробітку. 

Щодо витрат на отримання позивачем у межах кримінального провадження юридичної допомоги
У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Порядок застосування зазначеного вище Закону встановлений Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).
Абзацом третім пункту 10 Положення передбачено, що до сум, які підлягають поверненню громадянинові на підставі пункту 4 статті 3 Закону, відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.
Положеннями КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.
До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.
Зі змісту Договору про надання послуг захисника в кримінальному процесі від 12.01.2011 року, вбачається, що ОСОБА_3 , що діяла в інтересах ОСОБА_1 уклала з адвокатом Косарева-Козлова Л.О. угоду по здійсненню захисту в кримінальному процесі та надання юридичної допомоги для захисту прав ОСОБА_1 . За надання юридичної допомоги Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату гонорар згідно домовленості.
За весь період надання юридичної допомоги ОСОБА_1 було укладено №17 Додаткових угод до Договору про надання послуг захисника в кримінальному процесі від 12.01.2011 року в яких відповідно до ст. 4 даного Договору визначено конкретні розміри гонорарів адвоката за надані послуги, які повинен оплатити Клієнт.
До зазначених Додаткових угод долучено Квитанції до прибуткових касових ордерів № 1 – 17 в яких відображені конкретні сплачені суми за надання правової допомоги в кримінальному процесі.
Згідно відомості від 07.09.2017 р. з оплати юридичних послуг адвоката Косаревої-Козлової Л.О., Крупкіним О.Ж. по справі, та здійснено 17 проплат на загальну суму 146 000,00 гривень.
Відтак, позовну вимогу про відшкодування витрат понесених ОСОБА_1 за надану йому адвокатом Косаревою-Козловою Л.О. юридичну допомогу у кримінальному провадженні, підлягає повному відшкодуванню, оскільки надання таких послуг стверджується договорами про надання правової допомоги, що охоплювали період досудового розслідування та судового розгляду.
Понесені ОСОБА_1 витрати у вигляді сплачених сум за надання юридичної допомоги підлягають відшкодуванню у повному обсязі, що згідно з Додатковими угодами, квитанціями до прибуткових касових ордерів про отримання гонорару та відомостями про загальний розмір сплаченого гонорару, становить загальну суму 146 000,00 гривень.

Щодо стягнення моральної шкоди з держави України
       За загальним правилом зазначеним в частині першій статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
       Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин, частина перша статті 167 ЦК України. 
Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Також і в частині другій статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) передбачено, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відтак, тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратурою або судом, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.
Оскільки відшкодування шкоди здійснюється за рахунок коштів держави і така визначена відповідачем у даній справі то не зазначення як правило відповідачем органу як порушника прав позивача, не може вплинути на правильність визначення у повній мірі належного відповідача у справі, оскільки такі не відшкодовують позивачу заподіяну шкоду за державу. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Конституція України у статтях 56, 62 гарантує громадянам у даних випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та те, що за незаконні дії цих органів відповідає держава Україна. 
У спірних правовідносинах позивач зазначив відповідачем саме державу Україна в особі Державної казначейської служби України.
Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі – Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).
Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
Тож, залучення до участі в справі як відповідача Державної казначейської служби України з метою забезпечення завдань цивільного судочинства у даній категорії справ не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган, так-як такі не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.
Відтак, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав непред`явлення такого до належного відповідача в особі органу через який діє держава при тому, що позов пред`явлено безпосередньо до самої держави України, яка особисто відповідає за незаконні дії цих органів. Відмовивши у задоволенні позову з формальних міркувань, суд першої інстанції не розглянув справу по суті заявлених вимог. 

Доводи відзивів на апеляційну скаргу не дають підстав для висновку, що апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів на підтвердження того, що рішення суду першої інстанції ухвалене в супереч вимог норм матеріального і процесуального права, а звідси, такі не мають правового значення у спірних правовідносинах. 
Разом з наведеним, слід наголосити на тім, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Відтак, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Наведеного суд першої інстанції не врахував, та безпідставно дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог. Відтак, такі висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та досліджених обставинах, разом з зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.
       Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах є порушеним, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги також є частково підставними.
       Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Косарева-Козлова Людмила Олександрівна, задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2022 року скасувати та постановити у даній справ постанову про часткове задоволення позову.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 грошові кошти у розмірі 159 125,00 гривень у відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконним притягненням до кримінальної відповідальності; грошові кошти у розмірі 10 091,67 у відшкодування втраченої заробітної плати (з вказаної суми підлягають відрахуванню податки і збори) та грошові кошти у розмірі 146 000,00 гривень у відшкодування витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги.

У задоволенні решти розміру позовних вимог, відмовити. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 25 грудня 2023 року.

Головуючий: 

Судді: