Номер провадження: 22-ц/813/891/24 
Справа № 522/22501/20
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Шарандак А.А.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гуляєва Наталія Василівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності на частину квартири, -

в с т а н о в и в:

15 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гуляєва Наталія Василівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності на частину квартири, у якому просила суд:
- встановити факт проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в період з грудня 1993 по день його смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати частково недійсним заповіт складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 ;
- визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що після смерті ОСОБА_3 залишилася оформлена на його ім`я квартира АДРЕСА_1 . Позивачка звернулася до приватного нотаріуса з метою прийняття спадщини та дізналася що її чоловік заповів квартиру своїй доньці від попереднього шлюбу – ОСОБА_1 , яка також звернулася із заявою про прийняття спадщини. Позивачка змушена звернутися до суду, оскільки спірна квартира придбана та реконструйована за спільні кошти. Діти ОСОБА_3 син ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5 не прийняли стосунки між позивачкою та ОСОБА_3 , через що у батька з дітьми були постійні конфлікти. З 2002 року позивачка з чоловіком проживала у спірній квартирі та продала власний будинок, щоб зробити реконструкцію їх квартири. 06 лютого 2012 ОСОБА_3 був засуджений до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, в результаті чого в них не залишилося не майна, не грошей. Задля підтримки чоловіка та його дітей позивачка працевлаштувалася в Італії та надсилала кошти родичам. Реконструкція квартири проводилася та проводиться до сих пір за кошти позивачки. Незабаром після звільнення її чоловіка помер, а його син – ОСОБА_6 став єдиним власником квартири. Заповіт вважає недійсним, адже вона як дружина померлого мала висловити свою думку щодо розпорядження їх майном.
05 квітня 2021 року адвокат Фурман О.В. в інтересах відповідачки ОСОБА_1 надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачка застосовує дві взаємовиключні норми, вказуючи, що квартира набута під час спільного сумісного проживання та про проведення її реконструкції, що призвело до істотного збільшення її вартості. Факт спільного проживання без реєстрації шлюбу можливо встановити лише з 01.01.2004, тобто після набрання чинності Сімейним кодексом України. ОСОБА_3 у різний період часу мав стосунки з різними жінками, а тому прирівненя його стосунків з позивачкою до шлюбних протирічить моральним засадам суспільства. Жодних підстав для визнання заповіту частково недійсним позивач не наводить.
10 червня 2021 року адвокат Монастирський Григорій Михайлович в інтересах позивачки ОСОБА_2 надав суду відповідь на відзив, згідно якої вказав, що протиріччя існують в правовій позиції відповідача, адже вона сама зазначає, що встановлення факту сумісного проживання мало б істотне значення для вирішення спору. Також вказує, що Сімейний кодекс набрав чинності разом з Цивільним кодексом, в перехідних положеннях якого вказано, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав в обов`язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Представник позивача вважає, що натяк автора відзиву на порушення принципу одношлюбності є спробою маніпулювання правом, адже має значення саме проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. У відзиві відсутнє спростування жодного із суттєвих доводів позивача.
У судову засіданні 04 листопада 2021 року у зв`язку із необхідністю дослідити обставини придбання майна померлим ОСОБА_3 у 2018 році, суд повернувся до стадії дослідження доказів, поновив процесуальний строк на подання заяви про витребування доказів та витребував відомості з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради відомості щодо проведення реєстрації права власності у 2018 році на квартиру АДРЕСА_1 , з метою отримання витребуваних доказів оголошено перерву до 09 грудня 2021 року.
У судове засідання 30 червня 2022 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку. Від адвоката Монастирського Григорія Михайловича в інтересах позивача ОСОБА_2 до суду надійшла заява від 30.06.2022 про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гуляєва Наталія Василівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності на частину квартири – задоволено частково.
Суд встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01 січня 2004 року по день його смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визнав за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині позову – відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Позивач ОСОБА_2 та третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гуляєва Н.В. в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання ними судових повісток-повідомлень.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та відзиві адвоката Монастирського Григорія Михайловича в інтересах позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно частини першої статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша статті 62 СК України).
Судом першої інстанції встановлено, що Голова Новобілярської селищної ради Лиманського району Одеської області 09.11.2018 склала довідку про те, що ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 30.10.1995 по 26.03.2003. На підставі свідчень громадян – ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживаючих на території селищної ради, ОСОБА_2 дійсно проживала весь час з ОСОБА_3 цивільним шлюбом (т. 1, а.с. 14, 50).
З відомостей №О1-181152-ю/л Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 з 13.12.2002 та ОСОБА_2 (з 26.03.2003) (т. 1, а.с. 107).
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні 29.06.2021 підтвердила, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була нормальна сім`я, жили дружно, ОСОБА_11 гарна господарка. ОСОБА_11 була поїхала до Італії, бо їй необхідно було заробляти кошти, відправляла кошти ОСОБА_12 , робили ремонти, комуналку платила, лікувала ОСОБА_12 . Син ОСОБА_3 – ОСОБА_4 жив поруч, а доньку ОСОБА_5 вона бачила один раз в житті, щоб вона приходила до батька. На запитання представника позивача, вказала, що позивачку знає десь з 2001 року по-сусідські.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що він дружив з покійним ОСОБА_12 24 роки і помер ОСОБА_3 в них на роботі, ОСОБА_11 він знав з літа 1997 року. Свідок підтвердив, що ОСОБА_11 є дружиною ОСОБА_3 , іншої жінки біля Володі з 1997 року він не бачив.
Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні вказала, що позивачка з ОСОБА_12 жили в с. Біляри десь з 1998 року, свідок своєю сім`єю дружили з сім`єю позивача та ОСОБА_12 . Потім вони придбали житло в місті Одеса та переїхали жити до міста. На запитання представника позивача вказала, що квартиру в м. Одесі вони придбали за кошти ОСОБА_11 , свідок позичала кошти позивачці на придбання квартири і кошти їй ОСОБА_11 повернула.
Свідок ОСОБА_14 , яка проживає в АДРЕСА_3 , вказала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 десь 19-20 років проживали в будинку, нормальна сім`я була, ОСОБА_15 робила ремонти, перестройку квартири, потім поїхала на заробітки до Італії, адже необхідно було повертати кредит. Говорить, що як сусідка все бачить та все чує, ОСОБА_11 йому готувала, речі його прала, обоє вони працювали.
Свідок ОСОБА_16 , який є сином ОСОБА_2 від першого шлюбу, вказав, що, коли він ходив в 9 чи 10 клас в Нових Білярах, його мама познайомилася з ОСОБА_3 та проживали вони всі разом однією сім`єю. ОСОБА_3 допомагав свідку допоки він навчався в школі, у 1998 році він пішов навчатися і жив в казармі.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Таким чином, обов`язковою умовою для визнання однією сім`єю чоловіка і жінки, які не перебувають в зареєстрованому шлюбі, крім власне факту спільного проживання, є ведення ними спільного побуту, господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків.
В зв`язку з цим суд зазначає, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 18 квітня 2019 року по справі №552/6659/16-ц факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Свідки, серед яких були і сусіди і син підтвердили факт спільного проживання позивачки з ОСОБА_3 саме однією сім`єю, з правами та обов`язками притаманними подружжю.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 25 липня 2019 року по справі №761/36009/15-ц належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
Довідка селищної ради та реєстрація позивачки з ОСОБА_3 за однією адресою також підтверджують їх факт спільного проживання як чоловіка та дружини.
Таким чином, враховуючи наявні докази, зважаючи на відсутність будь-яких доказів наданих стороною відповідача на спростування факту проживання однією сім`єю, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина з грудня 1993 року по день його смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 , втім зазначає наступне.
Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.
Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.
З урахуванням зазначених норм законодавства суд дійшов висновку про те, що не підлягає встановленню факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період до 01 січня 2004 року.
02 листопада 2002 року між ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 з однієї сторони та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з іншої сторони укладено договір купівлі-продажу, згідно якої ОСОБА_6 та ОСОБА_3 придбали в рівних частках квартиру АДРЕСА_4 (т. 1, а.с. 16, 52).
ОСОБА_6 15.05.2017 подарував 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_16 , про що свідчить договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1196 (т. 1, а.с. 81).
ОСОБА_3 02.06.2018 подарував 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_16 , про що свідчить договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. та зареєстрований в реєстрі за №6224 (т. 1, а.с. 82).
Станом на 21.02.2018 квартира АДРЕСА_4 належала на праві приватної спільної часткової власності (по 1/2 частки) ОСОБА_20 та ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 10-11).
17 грудня 2018 року за ОСОБА_3 на підставі висновку серії та номер 00927, виданий 25.11.2018 ФОП ОСОБА_21 , технічного паспорту, виданого 25.11.2018 ФОП ОСОБА_21 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_6 , що вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а.с. 83).
З висновку за вих. №00927 від 25.11.2018 ФОП ОСОБА_21 на підставі якого зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 вбачається можливість поділу квартири наступним чином: у власності ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_7 , загальною площею 34,4 кв.м; у власності ОСОБА_20 квартира АДРЕСА_7 , загальною площею 46,8 кв.м (т. 2, а.с. 7, 31).
ОСОБА_20 заявою від 06.12.2018 надав дозвіл як співвласник квартири АДРЕСА_1 на виділ ОСОБА_3 належної йому частки квартири в окреме індивідуальне майно (т. 2, а.с. 8).
ОСОБА_2 11 грудня 2009 року продала будинок за адресою: АДРЕСА_8 , про що свідчить лист приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Горецької С.І. від 02.11.2020 (т. 1, а.с. 7, 44).
ОСОБА_3 06 лютого 2012 року був засуджений Малиновським районним судом м. Одеси за ст. 186 ч. 5, 69, 187 ч. 4, 69, 70 КК України до 5 років та відбував покарання в установах Державної пенітенціарної служби України з 18.02.2010 по 26.12.2013, звідки звільнений умовно-дострокова, що вбачається з довідки про звільнення (т. 1, а.с. 10, 46).
04 травня 2019 року ОСОБА_22 переказувала 500 євро ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 8-9).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 97, 109).
31 серпня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гулєвою Н.В. було заведено спадкову справу №21/2020 щодо спадкодавця ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 13, 49).
З копії спадкової справи до майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини 31.08.2020 звернулася ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 96), та 08.09.2020 звернулася ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 108).
З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 31.08.2020 вбачається, що ОСОБА_3 04.07.2014 склав заповіт, посвідчений П`ятою одеською державною нотаріальною конторою (т. 1, а.с. 99).
Із заповіту від 04.07.2014 посвідченого державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори Сусловою О.М. вбачається, що ОСОБА_3 заповів належну йому частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 111).
Станом на час смерті ОСОБА_3 йому належала квартира АДРЕСА_6 .
Варто відзначити, що дійсно представник позивача не наводить обґрунтованості підстав для визнання заповіту складеного ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 недійсним.
Втім, суд зазначав, що ОСОБА_2 як дружина (без реєстрації шлюбу) ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_1 .
Суд врахував, що квартира придбана ОСОБА_3 в 2002 році, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України.
Втім, внаслідок реконструкції квартири, що з показань свідків, проводилася загальними зусиллями позивачки та ОСОБА_3 , реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_9 як єдиного власника квартирі, в результаті виділу частки в квартиру АДРЕСА_7 , відбулася 17.12.2018, у результаті чого було стовонено новий об`єкт права власності з відмінними від попередніх характеристиками.
Тому, ОСОБА_23 є співвласником квартири, право власності на яку зареєстровано в 2018 році на підставі ст. 74 СК України.
Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах: від 15.08.2018 по справі №361/5988/2016-ц, від 16.05.2018 по справі №409/3462/15-ц та Верховним Судом України в постановах від 25.12.2013 у справі №6-135цс13, від 23.09.2015 у справі №6-1026цс15 висловлена правова позиція відповідно до якої: «майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними».
Свідки вказували, що ОСОБА_23 позичала кошти та повертала їх на придбання квартири, вона продала будинок який належав їй на праві приватної власності, ОСОБА_23 та ОСОБА_3 обоє працювали, тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_23 є співвласником квартири АДРЕСА_6 , яка в такому вигляді виникла лише в 2018 році.
Також суд вважав за необхідне зазначити, що заповіт складений ОСОБА_3 та дане рішення не конфліктують між собою, оскільки в заповіті вказано, що ОСОБА_3 заповідає ОСОБА_1 належну йому частку квартири.
Таким чином, на момент смерті ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_23 .. За ОСОБА_23 підлягає визнання право власності на 1/2 частку квартири як дружини померлого, в той час як заповіт передбачає перехід саме частки ОСОБА_3 його доньці.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що  справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають  право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що вона проживала з спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по день його смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 , та внаслідок реконструкції квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана ним у 2002 році, її загальними зусиллями та ОСОБА_3 і створення нового об`єкту права власності з відмінними від попередніх характеристиками набула права власності на 1/2 частку вказаної квартири. Й, навпаки, відповідачем ОСОБА_1 повністю спростовані підстави позову.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що квартира АДРЕСА_1 була придбана спадкодавцем ОСОБА_3 і його сином ОСОБА_6 у 2002 році, тобто вона належала на праві спільної часткової власності йому та його сину, але у порушення положень статті 265 ЦПК України судом не надана мотивована оцінка аргументам, наведеним відповідачкою, щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Так, обґрунтовуючи позов в частині вимог про встановлення факту проживання з спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по день його смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_2 посилалась на свідчення свідків ОСОБА_10 ,, ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , сіна позивачки від першого шлюбу, довідку Новобілярської селищної рада Лиманського району Одеської області та реєстрацію у квартирі АДРЕСА_7 у 2003 році.
За нормами матеріального права для визнання майна спільною сумісною власністю фактичного подружжя необхідно довести факт проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без шлюбу та факт придбання спірного майна в період проживання сторін однією сім`єю.
У п. 6 Рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") визначено, що «обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин».
Верховний Суд у постанову від 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц, зазначив, що «при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.»
У постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №523/18440/13 (провадження №61-17448св18) Верховний Суд зробив в наступний правової висновок: «правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з по господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства».
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18) та у постанові від 15 січня 2020 року у справі №504/2945/16 (провадження №61-3687св18).
За таких обставин, колегія судів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_2 не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо. Позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Жодними доказами по справі не підтверджується наявність між позивачем та спадкоємцем взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Показання свідків з боку позивача, довідка селищної ради та реєстрація у квартирі АДРЕСА_7 не підтверджують факт відносин, притаманних подружжю. Періодичне спілкування позивача з спадкодавцем також не може бути свідченням факту проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст. 74 СК без наявності інших ознак сім`ї.
Щодо позовних вимог про визнання за позивачкою ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 внаслідок її реконструкції квартири, загальними зусиллями позивачки та ОСОБА_3 ..
Колегія суддів вважає, що позивачка ОСОБА_2 фактично стверджує, що вартістю вказаної квартири істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат на підставі статті 62 СК України.
Верховний Суд у постанові від 17 січня 2021 року у справі №501/544/17 (провадження №61-4094св21) зробив наступний правової висновок: «Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша статті 62 СК України).
Таким чином, у статті 62 СК України визначено двох фактори за сукупності яких втручання у право власності особистої приватної власності одного з подружжя може бути обґрунтованим, з метою дотримання балансу інтересів другого з подружжя: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна.  Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц (провадження №14-114цс20) у подібних правовідносинах зробила висновок, що «істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя – не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу».
Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище постанові, а також Верховний Суд у постановах: від 03 жовтня 2018 року у справі №300/840/17, від 19 грудня 2018 року у справі №206/7058/13-ц та від 14 січня 2019 року у справі №755/16633/15-ц дійшли висновків про те, що «збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта».
Сам по собі факт збільшення вартості спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі №214/520/15-ц)».
Встановлено, що у даному випадку не доведено належним чином істотне збільшення вартості спірного спадкового майна внаслідок проведення ремонтних робіт і не є підставою для внесення такого майна до об`єкту спільної сумісної власності подружжя.
Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, рішення Конституційного суду України, правові висновки Великої палата Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що у даному випадку позивачкою ОСОБА_2 не доведено належним чином наявність правових підстав для визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Отже, позивачкою в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідачка порушила її права на майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України вказане право позивача не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Тому, позовні вимоги ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 62, 74 СК України, та статей 1241, 1301 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про залишення позовних вимог без задоволення у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гуляєва Наталія Василівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності на частину квартири, залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 27 березня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

Р.Д. Громік

                                                                                                                    А.І. Дришлюк