ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року	Львів	Справа № 140/32939/23 пров. № А/857/1440/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року  у справі № 140/32939/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до  Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області       про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

місце ухвалення судового рішення  	м.Луцьк	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження	
суддя у І інстанції	Андрусенко О. О.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	
ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 в їхніх інтересах звернулася із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області:
про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати неповнолітнім   ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі - Закон №796-ХІІ); 
зобов`язання здійснити неповнолітнім   ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 за період в межах строку звернення до суду по момент припинення права на даний вид пенсій (до зміни законодавства або зміни правового статусу) нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 вказаного Закону, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет Україна на відповідний рік).
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року  у справі № 140/32939/23 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (в подальшому іменовано по тексту позивач)   звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю/ яким позов задовольнити  повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В доводах апеляційної скарги вказує, що неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є непрацюючими пенсіонерами, потерпілими внаслідок аварії на ЧАЕС, проживають в зоні гарантованого добровільного відселення та з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 мають право на отримання підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону №796-ХІІ, у розмірі двох мінімальних заробітних плат. Зазначає, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин  висновки ВП ВС, викладені у зразковій справі  №240/4937/18 від 18.03.2020року.
Відповідач    своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4  статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі  КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної  скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані  автоматизованої системи  документообігу суду. 
Про розгляд апеляційної  скарги  позивачі повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що пенсія по втраті годувальника, яка виплачується на дітей, є державною підтримкою для дитини у зв`язку зі смертю одного із батьків, та у спірних правовідносинах такі діти не можуть бути віднесені до категорії “непрацюючих пенсіонерів”, а відтак і відсутні підстави для виплати доплати за статтею 39 Закону №    796-ХІІ, оскільки зазначений вид пенсії призначений на неповнолітніх дітей.
Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають статус дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, про що видано посвідчення серії НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , яке надає право на пільги і компенсації, встановлені    Законом №    796-ХІІ.
Питання захисту дітей, потерпілих від Чорнобильської катастрофи, у    Законі № 796-ХІІ    регламентовано розділом V “Захист дітей, потерпілих від Чорнобильської катастрофи”.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є матір`ю (законним представником) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мають статус дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , посвідченнями дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 .
ОСОБА_1 , як законний представник  неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебуває на обліку в органах ПФУ, як одержувач  на вказаних дітей пенсії по  втраті годувальника відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Отримувачі вказаного виду пенсії у трудових відносинах не перебувають, підвищення відповідно до статті 39 Закону №    796-ХІІ не отримують, що підтверджується довідкою про доходи від 25.10.2023, рішенням про перерахунок пенсії від 26.02.2023 №907080132900, листом ГУ ПФУ у Волинській області від 04.12.2023 №0300-0902-7/70222.
Законний представник разом із дітьми, відповідно до паспортних даних та витягу №2153 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27.10.2023, проживають в селі Залізниця Волинської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого     постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №    106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до  статті 46 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення врегульовані  Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII (надалі по тексту іменовано- Закон № 796-XII).
Частиною першою  статті 39 Закону № 796-XII  в редакції, що діяла до 1 січня 2008 року, передбачалося, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: - у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; - у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
Згідно з частиною другою цієї статті в цій же редакції, пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті.
Підпунктом 9 пункту 28  розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007  (надалі також -  Закон № 107-VI) частини першу та другу  статті 39 Закону № 796-XII  було замінено однією частиною такого змісту: «Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».
Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008  положення пункту 28  розділу ІІ Закону №107-VI  визнані неконституційними.
Відповідно до частини другої  статті 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Тобто, з 22.05.2008  стаття 39 Закону № 796-XII  повинна була застосовуватися в редакції, що діяла до внесення змін  Законом № 107-VI.
28.12.2014 прийнятий  Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України»  (надалі також -  Закон № 76-VIII), підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесені зміни до  Закону № 796-XII  шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45. Вказаний Закон набрав чинності 01.01.2015.
04.02.2016 прийнятий  Закон № 987-VIII, який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві положення» набрав чинності з 1 січня 2016 року, а також включив до  Закону № 796-XII  статтю 39 наступного змісту: «Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».
Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018  визнані такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4  розділу І Закону № 76-VІІІ.
При цьому, Конституційний Суд України у своєму рішенні вказав, що обмеження чи скасування  Законом № 76-VIII  пільг, компенсацій і гарантій, установлених  Законом № 796-XII  фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених  статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи  статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже,  Закон № 76-VІІІ  у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених  Законом № 796-XII, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої  статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Також в рішенні Конституційного Суду України встановлений порядок його виконання щодо застосування статей  53  і  60 Закону № 796-ХІІ  у редакціях, чинних до внесення змін  Законом № 76-VІІІ. В той же час роз`яснення щодо порядку застосування  статті 39 Закону № 796-ХІІ  відсутні.
Конституційний Суд України у рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Таким чином, з 17.07.2018 відновила дію редакція  статті 39 Закону № 796-ХІІ, яка була чинною до 01.01.2015. Ця редакція статті за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції  Закону № 987-VIII, і гарантує соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено  Законом № 987-VIII.
Так, стаття 39 у редакції  Закону № 987-VIII, що набула чинності з 01.01.2016, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження, в той час, як редакція статті 39, що була чинною до 01.01.2015, врегульовувала питання здійснення доплат і тим особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; студентам, які навчаються на цих територіях; пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.
З огляду на наведене вище, відновлення дії попередньої редакції  статті 39 Закону № 796-ХІІ, до внесення змін  Законом № 76-VІІІ, що визнаний неконституційним, спричинило колізію правозастосування, через те, що з 01.01.2016  стаття 39 Закону № 796-ХІІ  викладена у редакції  Закону № 987-VIII.
На переконання суду ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права, в тому розумінні, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, а тому пріоритет не може надаватися тій нормі, яка звужує відповідні права, оскільки це порушить справедливий баланс між інтересами особи та суспільства, та знівелює сутність відповідних прав.
Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії  Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.
Таким чином, з 17.07.2018 відновлено дію  статті 39 Закону № 796-ХІІ  у редакції, що діяла до 01.01.2015 та в тій частині, яка не змінена  Законом № 987-VIII.
Відтак, з 17.07.2018 стаття 39 Закону № 796-ХІІ «Доплата громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення», зокрема, має такий зміст:
«Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати».
В іншій частині  стаття 39 Закону № 796-ХІІ  діє у редакції  Закону № 987-VIII.
Отже, з моменту  ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17.07.2018 № 6-р/2018  відновлено право непрацюючих пенсіонерів, які проживають на території радіоактивного забруднення на отримання доплати до пенсії на підставі  статті 39 Закону № 796-ХІІ.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18 визначила обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права, а саме:  а) позивач проживає на території радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; б) позивач є непрацюючим пенсіонером; в) відповідачем є відповідне управління ПФУ; г) предметом спору є нарахування та виплата із 17 липня 2018 року підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному частиною другою  статті 39 Закону №796-ХІІ, у редакції, чинній до 01.01.2015.
Відповідно до  статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV  (далі Закон №1058-IV), пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині 2  статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до  Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин»  надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Непрацездатними членами сім`ї вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26  цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні; 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.
До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
За змістом частини 1  статті 39 Закону №1058-IV  на всіх членів сім`ї, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, призначається одна спільна пенсія.
Відповідно до  статті 1  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»:
пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом;
непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 , як законний представник неповнолітніх дітей перебуває на обліку в органах ПФУ, як одержувач пенсії, призначеної   неповнолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_3  по втраті годувальника відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Вказані особи   у трудових відносинах не перебувають, проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, підвищення відповідно до статті 39 Закону №    796-ХІІ не встановлювалось.
З огляду на фактичні обставини справи та приведені положення законодавства отримувачі пенсії по втраті годувальника належить до  категорії непрацюючих пенсіонерів.
При цьому норма статті 39 Закону №796-ХІІ не встановлює будь-яких обмежень щодо нарахування доплати до пенсії за певним видом пенсії, яку отримує особа.
Як наслідок, колегія суддів приходить до про протиправну бездіяльність відповідача у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 , що діє як законний представник неповнолітніх дітей   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , доплати до пенсії, встановленої статті 39 Закону № 796-ХІІ, як непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території зони гарантованого добровільного відселення.
Відносно ж позовної вимоги, щодо розміру доплати, то  розмір такої доплати визначено статтею 39 Закону №796-ХІІ.  
На момент ухвалення судового рішення доплата, визначена статтею 39 Закону №796-ХІІ,  відповідачем не нарахована, а відтак у вказаній частині відсутнє порушене право позивачів, що вказує на  передчасність заявленої вимоги.  
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги підставними та  такими, що спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити адміністративний позов.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                                    П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3  задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року  у справі № 140/32939/23 скасувати.
Прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність  Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області      (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22-В, код ЄДРПОУ 13358826) щодо не нарахування та невиплати неповнолітнім   ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 в особі їх законного представника ОСОБА_1 підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі - Закон №796-ХІІ). 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області      (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22-В, код ЄДРПОУ 13358826) з 25.04.2023 року здійснити нарахування та виплату   неповнолітнім   ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3  в особі їх законного представника ОСОБА_1  доплату до пенсії,  передбачену ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до втрати такого права.
У задоволенні решти вимог – законного представника ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – відмовити.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос