Номер провадження: 22-ц/813/1963/23 
Справа № 520/175/14-ц
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.
                за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Корпорейшен») до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договором, на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Огренич І.В. 14 грудня 2015 року у м. Одеса, –

встановила:

У січні 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договором у розмірі 469440,37 доларів США, що еквівалентно 3752236,87 грн., посилаючись на те, що між позивачем та відповідачами 07 серпня 2006 року був укладений кредитний договір та договори поруки, згідно яких ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, на строк по 07 серпня 2016 року (включно), зі сплатою 14% річних, а ОСОБА_1 , на добровільних засадах, взяла на себе зобов`язання відповідати по зобов`язанням ОСОБА_2 . У зв`язку із несвоєчасним поверненням кредитних коштів та не сплати відсотків за користування кредитними коштами, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2014 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2015 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2014 року скасовано.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2015 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/0014/82/62326 від 07 серпня 2006 року у розмірі 469 440,37 доларів США, що еквівалентно 3 752 236 (три мільйони сімсот п`ятдесят дві тисячі двісті тридцять шість) гривень 87 копійок.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 14 грудня 2015 року залишено без задоволення.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Таким чином, оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується тільки ОСОБА_1 , то вказане судове рішення підлягає перегляду в апеляційному порядку виключно в частині позовних вимог, заявлених ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове виконання зобов`язання (04 лютого 2008 року), змінився строк виконання зобов`язання, у зв`язку із чим саме з цієї дати починається відлік трирічного строку права Банку на звернення до суду із вимогами про захист своїх інтересів. Відповідно, звернувшись до суду із позовом 2014 року, Банк пропустив строк позовної давності.
Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 07 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №014/0014/82/62326, згідно якого останній отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, строком по 07 серпня 2016 року, під 14% річних.
Згідно п. 6 умов кредитного договору, до обов`язків відповідача (позичальника) було покладено щомісячне до 05-го числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем тримання кредиту, часткове погашення кредиту, згідно п. 1.3 договору, остаточне погашення отриманого кредиту - до 07 серпня 2016 року.
Згідно п. 10.1 кредитного договору, за порушення строків повернення суми кредиту та відсотків за користування кредитом, передбачених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Згідно договору поруки від 07 серпня 2006 року, який був укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 , остання, на добровільних засадах, бере на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням ОСОБА_2 , які виникають з умов кредитного договору №014/0014/82/62326 від 07 серпня 2006 року.
Згідно п. 2.1 договору поруки, у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з боржником за повернення сум кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій.
Як вбачається з п. 3.1 договору поруки, у випадку невиконання або неналежного виконання божником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги.
Також з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань, 04 лютого 2008 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до приватного нотаріуса Мазаратій А.В. із вимогою до ОСОБА_2 про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором від 07 серпня 2006 року відповідно до ст. 592 ЦК України.
У наступному, 12 травня 2008 року, приватним нотаріусом Мазаратій А.В. було видано виконавчий напис, згідно якого звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 з метою задоволення вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на загальну суму 381977,35 грн. Зазначено, що стягнення має проводитись за строк з 16 лютого 2007 року по 28 січня 2008 року.
Вказана квартира була передана в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі Договору іпотеки від 08 серпня 2006 року.
05 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності, посилаючись на вищевказані обставини та зазначаючи, що після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове виконання зобов`язання (04 лютого 2008 року), змінився строк виконання зобов`язання, у зв`язку із чим саме з цієї дати починається відлік трирічного строку права Банку на звернення до суду із вимогами про захист своїх інтересів. 
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Право особи на захист свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання закріплюється ст. 15 ЦК України. Захист цивільних прав особи, зокрема у спорах щодо стягнення грошових сум або витребування від боржника майна може бути здійсненний як судом (ст. 16 ЦК України), так і нотаріусом (ст. 18 ЦК України) шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право на звернення до суду за захистом, закріплене ст. 4 ЦПК України, кореспондується зі ст. 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.
У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст статті 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої однією з умов вчинення нотаріусом виконавчих написів дотримання трирічного строку давності з дня виникнення у стягувача права вимоги.
З урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, оскільки статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
Тлумачення вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.
У силу положень ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у ст. 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права.
Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин.
Вказане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18).
У справі, яка переглядається, 12 травня 2008 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення всієї заборгованості за кредитом. Даним виконавчим написом установлено, що строк платежу за зобов`язаннями настав 16 лютого 2007 року.
Тобто, вчинення виконавчого напису у даній справі потягло зміну строку виконання основного зобов`язання, оскільки банк у позасудовому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, разом із тим, не реалізував свого права на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку в межах строку позовної давності.
Положення частини п`ятої ст. 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права.
Отже, за змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку.
Звернення особи до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису є певною мірою ризиком, пов`язаним, у тому числі, із пропуском позовної давності. Однак особа сама вирішує як їй здійснювати захист своїх прав, в судовому або ж позасудовому порядку.
Тлумачення ст. ст. 18, 256, 261, 264, 267 ЦК України свідчить, що:
початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання;
вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме не перериває та не зупиняє її перебіг;
визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності;
визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності;
звернення до однієї форми (одного способу) захисту жодним чином не впливає на перебіг позовної давності, яка і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом. Особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом в порядку вчинення виконавчого напису (ст. 18 ЦК України) і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку.
Вказане кореспондується із правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 13 березня 2023 року по справі №554/9126/20.
Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що вчинення приватним нотаріусом Мазаратій А.В. 12 травня 2008 року виконавчого напису змінило строк виконання основного зобов`язання, у зв`язку із чим саме з цієї дати - 12 травня 2008 року, почався відлік трирічного строку для звернення до суду із вимогами про стягнення основної заборгованості за кредитним договором.
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», звернувшись до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитними договором 09 січня 2014 року, пропустив строк позовної давності.
Щодо позовних вимог до поручителя ОСОБА_1 .
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).
Вимога ст. 526 ЦК України щодо обов`язку виконувати зобов`язання належним чином поширюється і на акцесорні (забезпечувальні) договори та сторін таких договорів.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки.
У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Умовами договору поруки сторони погодили, що договір набирає чинності з дати його підписання та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання (пункт 4.1.).
Відповідно до змісту ст. ст. 251, 252 ЦК України настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається саме календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Крім того, слід зауважити, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора та суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.
Колегія суддів зазначає, що вчиненням виконавчого напису нотаріуса, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, кредитор на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання.
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вимог про стягнення з поручителя сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень ст. 625 ЦК України не заявляв.
Встановивши, що кредитор скористався засобом позасудового захисту свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, чим на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання на 12 травня 2008 року, а даний позов до поручителя пред`явлено лише у січні 2014 року, тобто зі спливом загального строку позовної давності (3 роки), встановленого статтею 257 ЦК України та шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, визначених ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції), колегія суддів доходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договором.
Такими чином, оскільки суд першої інстанції не у повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у частині, що переглядається, - заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2015 року підлягає скасуванню в частині позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договором та судових витрат.
Щодо розподілу судових витрат.
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Частинами першою-другою ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 судових витрат в сумі 2580,75 гривень за подачу апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

                        постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2015 року - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Корпорейшен») заборгованості за кредитним договором №014/0014/82/62326 від 07 серпня 2006 року у розмірі 469440,37 доларів США, що еквівалентно 3752236 (три мільйони сімсот п`ятдесят дві тисячі двісті тридцять шість) гривень 87 копійок та судових витрат.
В цій частині ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Корпорейшен») в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Корпорейшен») заборгованості за кредитним договором №014/0014/82/62326 від 07 серпня 2006 року у розмірі 469440,37 доларів США, що еквівалентно 3752236 (три мільйони сімсот п`ятдесят дві тисячі двісті тридцять шість) гривень 87 копійок та судових витрат – відмовити. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Корпорейшен» (код ЄДРПОУ 41586366) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у справі в сумі 2580,75 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 29 грудня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе