Окрема думка суддів К. М. Пількова, О. О. Банаська, І. В. Ткача до ухвали Великої Палати Верховного Суду від 10.01.2023 у справі № 905/1840/21, провадження № 12-73гс23
 
1.    Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 10.01.2023 повернула для розгляду відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС) справу за заявою Приватного акціонерного товариства «Метуалургійний комбінат «Азовсталь» (далі - відповідач) про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до відповідача, Компанії «Барленко ЛТД» (Barlenco LTD), Компанії «Метінвест Б.В.» (Metinvest B.V.) про визнання правочину недійсним та стягнення збитків за касаційною скаргою позивача на додаткову ухвалу Господарського суду Донецької області від 19.06.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.08.2023.
2.    Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі цієї справи на її розгляд, оскільки висновки, від яких пропонується відступити, сформульовані Касаційним адміністративним судом, КГС та Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справах за інших фактичних обставин, що свідчить про неподібність правового регулювання у правовідносинах, отже передача справи належно не обґрунтована.
В цій частині з висновками Великої Палати погоджуємося.
3.    Разом з тим, повертаючи справу на розгляд колегії суддів КГС ВС в частині необхідності вирішення виключної правової проблеми, Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання, що в ухвалі КГС ВС належно не обґрунтовано існування якісного критерію наявності виключної правової проблеми, а відмінність висновків касаційних судів зумовлена насамперед неподібністю фактичних обставин кожної зі справ.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що обґрунтування лише кількісного критерію не є достатнім та не свідчить про те, що порушене колегією суддів питання має характер виключної правової проблеми, та про те, що єдиним способом вирішення такої проблеми є передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Натомість вважала, що існують інші механізми вирішення такого правового питання, зокрема вирішення його в межах суду касаційної інстанції відповідної юрисдикції.
4.    Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави і суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
5.    З висновками Великої Палати Верховного Суду про відсутність належного обґрунтування наявності у справі виключної правової проблеми не погоджуємося з таких мотивів. 
6.    Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики
7.    За власним сформованим Великою Палатою Верховного Суду підходом виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
8.    У цій справі постало питання розподілу понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з тим, що позивач відмовився від позову і ця відмова була прийнята судом. 
Розглядаючи заяву відповідача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, в основу мотивації судового рішення поклав правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.06.2022 у справі № 357/380/20 (щодо розподілу судових витрат за наслідками закриття апеляційного провадження), з урахуванням яких місцевий господарський суд у цій справі виходив з того, що відмова від позовних вимог до відповідача є свідченням необґрунтованості дій позивача, оскільки право на судовий захист хоч і гарантовано Конституцією України, проте реалізація такого права у будь-якому разі зачіпає та має вплив на права та інтереси відповідача, який у разі пред`явлення до нього позову змушений звертатися за професійною правничою допомогою адвоката. Відмова від позову є свідомою дією позивача, яку відповідач не міг передбачити і вчинення цієї дії позивачем не нівелює наслідків отримання відповідачем правової допомоги, яка потребує оплати.  
9.    Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів КГС ВС звернула увагу на те, що за змістом положень статей 126, 129 ГПК України при вирішенні питання щодо стягнення судових витрат позивач та відповідач повинні довести співмірність та пропорційність цих витрат. Аналогічно позивач повинен довести співмірність та пропорційність судових витрат у разі їх стягнення з відповідача внаслідок визнання позову останнім.
Водночас КГС ВС також зазначив в ухвалі, що за наявної судової практики у разі відмови позивача від позову відповідач повинен додатково до обставин співмірності та пропорційності своїх витрат також довести наявність необґрунтованих дій з боку позивача.
10. Колегія суддів КГС ВС вказала на положення частини третьої статті 130 ГПК України, за якою у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує до стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. 
Аналогічне положення містить частина третя статті 142 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
11. На переконання колегії суддів КГС ВС, таке тлумачення частини третьої статті 130 ГПК України (фактичне застосування частини п`ятої статті 130 ГПК України) ставить відповідача у більш невигідне становище стосовно позивача, що в свою чергу свідчить про порушення принципу рівності сторін та змагальності судового процесу, що означає покладення індивідуального та надмірного тягаря на відповідача. Таке тлумачення свідчить про порушення пропорційності між використаними засобами та метою, яку потрібно досягти.
Наведеним обґрунтовується наявність у справі виключної правової проблеми, яка полягає у вирішенні питання чи застосовується частина п`ята статті 130 ГПК України до випадків стягнення судових витрат внаслідок відмови позивача від позову; чи не ставить в менш вигідне становище відповідача обов`язок додатково доводити необґрунтованість дій позивача у разі відмови останнього від позову.
В своїй ухвалі КГС ВС звертає увагу, що це питання порушене у справах № 905/993/21, 905/2204/21, 905/2203/21, 905/691/22, 910/8714/18.
12. Також колегія суддів КГС ВС вказує на неоднакову практику застосування частини п`ятої статті 130 ГПК України у поєднанні з частиною третьою цієї ж статті.
Зокрема, у справах № 910/12016/17, 910/15430/17, 917/742/18, 203/1876/19 суд касаційної інстанції відшкодував судові витрати на підставі частини третьої статті 130 ГПК України (частини третьої статті 142 ЦПК України) без застосування частини п`ятої статті 130 ГПК України (частини п`ятої статті 142 ЦПК України).
Поряд з цим у справах № 754/2880/20 та № 922/2568/20 в ухвалі від 22.12.2021 та додатковій ухвалі від 02.09.2021 відповідно суд касаційної інстанції відмовив у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат з тих підстав, що заявник не довів та суд не встановив, що спір виник внаслідок неправильних дій позивача.
13. Вважаємо, що в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів КГС ВС обґрунтувала наявність у справі виключної правової проблеми за кількісним і якісним критеріями, вказавши на різні підходи суду касаційної інстанції до застосування положень частини третьої статті 130 ГПК України (аналогічні положення містить частина третя статті 142 ЦПК України) без урахування частини п`ятої статті 130 ГПК України (аналогічні положення містить частина п`ята статті 142 ЦПК України), ілюструючи конкретними справами, в яких це питання постало, у тому числі в яких застосовано кардинально різні підходи до вирішення питання про розподіл судових витрат у разі відмови позивача від позову.
14. Крім того необхідність вирішення виключної правової проблеми у цій справі обґрунтовувалася тим, що відсутність однакової практики застосування зазначених процесуальних норм (аналогічних їм за змістом норм інших процесуальних законів) за подібних ситуацій в одних випадках може ставити відповідача у більш невигідне становище, що покладає на нього надмірний тягар доведення як співмірності та пропорційності здійснених витрат, так і необґрунтованість поведінки позивача, який ініціював судове провадження.
Таке тлумачення може свідчити про порушення принципу рівності сторін та змагальності судового процесу.
15. Натомість висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що відмінність висновків касаційних судів зумовлена насамперед неподібністю фактичних обставин кожної зі справ зроблений без урахування того, що передане на її розгляд питання стосувалося застосування норм процесуального права, які застосовані судом касаційної інстанції по різному за подібних правовідносин в їх процесуальному аспекті.
І з огляду на положення процесуального кодексу це питання не може бути вирішено в межах суду касаційної інстанції відповідної юрисдикції, як вказала Велика Палата Верховного Суду, оскільки в ухвалі про передачу справи КГС ВС вказав на розходження у застосуванні різними касаційними судами процесуальних норм, які є аналогічними за своїм змістом.
Отже, на нашу думку, питання, передані на розгляд Великої Палати Верховного Суду, як виключна правова проблема не можуть бути вирішені КГС ВС як належним судом. 
16. З огляду на наведене вважаємо, що колегія суддів КГС ВС належним чином обґрунтувала наявність у справі виключної правової проблеми з огляду на визначені Великою Палатою критерії, а Велика Палата Верховного Суду не звернула належної уваги на наведені в ухвалі про передачу справи на її розгляд мотиви, що мало наслідком безпідставне повернення справи на розгляд відповідній колегії суддів КГС ВС.
 
 Судді	К. М. Пільков   О. О. Банасько   І. В. Ткач