ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 лютого 2024 року
м. Київ
справа № 357/15166/21
провадження № 61-14821св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,
третя особа - голова Правління акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» Єрмаков Сергій Олександрович,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Кошеля Б. І. від 28 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., від 04 жовтня 2023 року і виходив з наступного.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1.           У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» 
(далі - АТ «Державний експортно-імпортний банк України», АТ «Укрексімбанк») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
2.           На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що з серпня 
2020 року він працював на посаді начальника управління внутрішньої безпеки, цивільного захисту та охорони департаменту банківської безпеки 
АТ «Державний експортно-імпортний банк України». Наказом в.о. голови Правління AT «Державний експортно-імпортний банк України» Єрмакова С .О. №1968-к від 12 листопада 2021 року його було звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді і виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню роботи. 
3.           Підставами звільнення стали рішення Наглядової ради AT «Укрексімбанк» від 12 листопада 2021 року та рішення Правління AT «Укрексімбанк» від 12 листопада 2021 року, обґрунтовані порушенням ним трудової дисципліни, а саме недотримання положень Кодексу поведінки (етики) AT «Укрексімбанк» та посадової інструкції.
4.           Вважав, що його звільнення з роботи є незаконним та таким, що здійснено з грубим порушенням вимог чинного законодавства України. Зауважував, що для звільнення працівника за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України є необхідним, щоб неналежне виконання працівником трудових обов`язків було результатом саме недостатньої кваліфікації або стану здоров`я. 
5.           Крім того, відповідачем не було запропоновано йому переведення на іншу роботу, а також жодної вакансії, яка б відповідала його кваліфікації, спеціальності, досвіду трудової діяльності або стану здоров`я. Профспілкова організація, яка діє в АТ «Державний експортно-імпортний банк України», згоди на його звільнення не надавала.
6.           Зазначав, що зазначеними протиправними діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода, що виразилася у стражданнях та переживаннях як через втрату засобів для існування та нормальних життєвих зв`язків, так і через життєві незручності, що вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення його порушених прав в судовому порядку.
7.           Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: скасувати наказ 
АТ «Державний експортно-імпортний банк України» №1968-к від 12 листопада 
2021 року «Про звільнення»; поновити його на посаді начальника управління внутрішньої безпеки, цивільного захисту та охорони департаменту банківської безпеки банку; стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада        2021 року по день прийняття судового рішення; стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на його користь 200 000,00 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Стислий виклад позиції інших учасників справи
8.           АТ «Державний експортно-імпортний банк України» заперечувало проти задоволення позову, посилаючись на те, що 04 жовтня 2021 року ОСОБА_1 під час інтерв`ю колишнього голови правління АТ «Державний експортно-імпортний банк України» Мецгера Є. В. не вжив належних заходів з метою запобігання вчинення дій, які мають ознаки перешкоджання законній журналістській діяльності, що стало підставою для початку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021105010001903 за частинами першою, третьою статті 171, частиною першою статті 126 Кримінального кодексу України. Зазначені дії ОСОБА_1 суперечать Кодексу етики, посадовій інструкції, положенню про управління конфліктами інтересів та свідчать про наявність недостатності кваліфікації позивача. Підставою для видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 стало, зокрема, рішення Наглядової ради АТ «Укрексімбанк» та рішення Правління АТ «Укрексімбанк» щодо схвалення його звільнення із займаної посади за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Таке рішення Наглядової ради АТ «Укрексімбанк» містить опис обставин та зібраних фактичних даних, які підтверджують недостатність кваліфікації позивача, а саме порушення його діями Кодексу етики та посадової інструкції в частині дотримання етичних стандартів у роботі на посаді начальника управління внутрішньої безпеки, цивільного захисту та охорони департаменту банківської безпеки. Переведення на інші посади                 ОСОБА_1 не пропонувалися, з огляду на те, що він не мав достатньої кваліфікації для роботи на жодній з вакантних посад в 
банку через порушення його діями Кодексу етики та посадової інструкції в частині дотримання етичних стандартів у роботі. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди банк вважав необґрунтованими.
9.           Крім того, АТ «Державний експортно-імпортний банк України» скористалося своїм правом на подання зустрічного позову до ОСОБА_1 про відшкодування немайнової (моральної) шкоди, завданої приниженням ділової репутації, однак ухвалою Білоцерківського районного суду Київської області                 від 26 липня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року, зустрічний позов було повернуто заявнику.
10.        Голова правління АТ «Державний експортно-імпортний банк України» Єрмаков С. О. заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що посадові обов`язки ОСОБА_1 передбачали дотримання етичних стандартів АТ «Укрексімбанк» та недопущення неприйнятної поведінки. Передумовою для звільнення ОСОБА_1 стали події, які мали місце 04 жовтня 2021 року під час інтерв`ю колишнього голови Правління банку ОСОБА_2 виданню «Радіо Свобода» та 11 листопада 2021 року в головному офісі банку. У жовтні 2021 року ОСОБА_1 разом з іншими працівниками вчинив дії, які мають ознаки перешкоджання законній журналістській діяльності, що стало підставою для досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021105010001903, у якому ОСОБА_1 має статус обвинуваченого. На його думку, така поведінка ОСОБА_1 суперечила посадовій інструкції, вимогам Кодексу етики й положенню про управління конфліктами інтересів банку, що безумовно підтверджує недостатність кваліфікації позивача для належного виконання ним трудових обов`язків та в результаті тягне за собою дисциплінарну відповідальність згідно з пунктом 4.2 посадової інструкції. Зауважує, що відповідачем було дотримано процедуру звільнення позивача з роботи, проведено повний розрахунок 12 листопада 2021 року шляхом безготівкового перерахування належних йому до виплати коштів.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції 
11.        Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 28 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
12.        Скасовано наказ АТ «Державний експортно-імпортний банк України» 
№ 1968-к  від 12 листопада 2021 року «Про звільнення» та поновлено 
ОСОБА_1 на посаді начальника управління внутрішньої безпеки, цивільного захисту та охорони департаменту банківської безпеки АТ «Укрексімбанк».
13.        Зобов`язано АТ «Державний експортно-імпортний банк України» виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2021 року до часу набрання законної сили судового рішення, обраховану відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 
1995 року.
14.        Стягнуто з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.
15.        У задоволенні решти вимог відмовлено.
16.        Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення у частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.
17.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактично позивач був звільнений з роботи у зв`язку з вчиненням кримінального проступку, що не охоплюється диспозицією пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, яка передбачає звільнення з роботи за неналежне виконання трудових обов`язків з причин, що не залежать від працівника та не можуть бути поставлені йому у вину. Доказів того, що ОСОБА_1 через недостатню кваліфікацію неналежним чином виконував покладені нього трудові обов`язки відповідач не надав.
18.        Невідповідність позивача іншим посадам у АТ «Державний експортно-імпортний банк України», а також отримання згоди профспілкового органу на його звільнення не спростовують відсутність правової підстави для звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України.
19.        При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції виходив з того, що його виплата повинна проводитися за весь час вимушеного прогулу, з огляду на положення статті 235 КЗпП України, а дії відповідача пов`язані із зловживанням своїми процесуальними правами. Розмір середнього заробітку судом першої інстанції не обраховувався.
20.        Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, суд першої інстанції врахував характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, зокрема наявність негативних публікацій у засобах масової інформації, до яких мали доступ необмежене коло осіб, публікацій у соціальних мережах, що може мати негативний вплив на працевлаштування позивача в подальшому, враховуючи його вагомий стаж роботи на керівних посадах, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення його права, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема звернення до суду за захистом порушеного права, тривалість розгляду справи, а також принципи розумності та справедливості.
Основний зміст та мотиви судового рішення апеляційного суду
21.        Постановою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2023 року в частині вирішення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.
22.        Стягнуто з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 
2021 року по 28 лютого 2023 року в розмірі 2 521 575,90 грн з відрахуванням з вказаної суми податків, зборів та обов`язкових платежів.
23.        Стягнуто з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь  ОСОБА_1 15 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.
24.        В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2023 року залишено без змін. 
25.        Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо незаконності звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, зазначивши, що обставини, які відповідач ставить в провину позивачу, могли б містити ознаки вчинення ним дисциплінарного порушення, однак службового розслідування зі сторони роботодавця за вказаним фактом не проводилося і відповідного наказу по установі не видавалося.
26.        У той же час, апеляційним судом зауважено про невиконання відповідачем приписів частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2КЗпП України, а саме обов`язку запропонувати позивачу інші наявні вакантні посади, які існували в АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на момент звільнення ОСОБА_1 та відповідали його рівню освіти та кваліфікаційним вимогам.
27.        Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції не вирішив спір у цій частині, як просив позивач у пункті 2 прохальної частини позовної заяви, та не врахував, що такий заробіток стягується по дату вирішення спору.
28.        Розмір визначеного судом першої інстанції відшкодування моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, суд апеляційної інстанції вважав неспівмірним із завданою шкодою.
Узагальнені доводи касаційної скарги
29.        16 жовтня 2023 року АТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 28 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 04 жовтня 2023 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
30.        Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України              (пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів  (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
31.        Касаційна скарга АТ «Державний експортно-імпортний банк України» обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що підставою для звільнення позивача з роботи стало невиконання ним вимог внутрішніх нормативів банку, а саме Кодексу поведінки (етики) 
АТ «Укрексімбанк» та положення про управління конфліктами інтересів в                     АТ «Укрексімбанк», що прямо передбачено посадовою інструкцією ОСОБА_1 . Банк вважає, що суди безпідставно залишили поза увагою, що поведінка позивача не відповідача етичним стандартам, не лише запровадженим у банку, а й у суспільстві в цілому.
32.        Зауважує, що чинним законодавством передбачена процедура підтвердження кваліфікації працівників, яка, серед іншого, встановлює можливість визначення відповідності знань працівників закріпленим за ним посадовим обов`язкам (статті 1 Закону України «Про професійний розвиток працівників»).
33.        Звільнення позивача відбулося за результатами оцінки Наглядовою радою банку його знань щодо розуміння обов`язку дотримуватися внутрішніх нормативних та розпорядчих документів банку, що прямо передбачено у посадовій інструкції позивача.
34.        Вважає, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки фактам недостатності кваліфікації позивача для виконання роботи. Недостатня кваліфікація ОСОБА_1 полягає у відсутності розуміння норм Кодексу етики банку та положення про конфлікт інтересів, що призвело до неналежного виконання ним своїх обов`язків в частині здійснення контролю за дотриманням корпоративних цінностей банку та допущення неприйнятної поведінки працівниками банку під час перешкоджання законній діяльності журналістів і невжиття заходів реагування з метою запобігання працівникам банку та керівнику позивача влаштувати акцію для підриву ділової репутації банку. Недотримання професійної етики перешкоджає переведенню позивача на іншу посаду, з огляду на те, що дотримання вимог Кодексу етики банку є обов`язковою вимогою до усіх працівників.
35.        Моральна шкода не підлягає відшкодуванню з огляду на законність звільнення позивача.
36.        АТ «Державний експортно-імпортний банк України» додатково визначає орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді касаційної інстанції, зазначає, що докази понесення цих витрат будуть надані у порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
37.        Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року касаційну скаргу                                      АТ «Державний експортно-імпортний банк України» залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
38.        Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 357/15166/21, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції. Клопотання АТ «Державний експортно-імпортний банк України» про зупинення виконання судового рішення до закінчення його перегляду в касаційному порядку задоволено. Зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року в частині стягнення з 
АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що перевищує виплати за один місяць, а також в частині стягнення 15 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди до закінчення касаційного провадження.
39.        Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2024 року, у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Ступак О. В., справу призначено судді-доповідачу. 
40.        30 січня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
41.        Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
42.        01 грудня 2023 року  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Шаблій Ю. О., через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Державний експортно-імпортний банк України», у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
43.        Відзив на касаційну скаргу обґрунтований посиланням на те, що за змістом пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України підставами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі є недостатня кваліфікація або стан здоров`я, які перешкоджають виконанню такої роботи, а також недопущення (заборона) до роботи у разі відсутності відповідного документу на право її виконання, тобто з причин, які не залежать від працівника та які не можуть бути поставлені йому у провину. Звільнення працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України не є заходом дисциплінарного впливу.
44.        Посилання заявника на положення статті 1 Закону України «Про професійний розвиток працівників» вважає безпідставним, оскільки при його звільненні не проводилася визначена у зазначеній правовій нормі атестація.
45.        Зауважує про невиконання відповідачем обов`язку щодо переведення його на іншу роботу, яка була наявна у відповідача та відповідала його освіті та кваліфікаційним вимогам.
46.        Додатково зазначає про понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, які просить стягнути з відповідача.
47.        Крім того,  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Шаблій Ю. О., подав клопотання про закриття касаційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України, а також клопотання про зменшення розміру витрат відповідача на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
48.        Клопотання про закриття касаційного провадження обґрунтоване тим, що справи про звільнення працівників на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України неодноразово були предметом розгляду Верховним Судом, з висловленням відповідних правових висновків щодо застосування зазначеної норми. Мотивів відступу від таких правових висновків Верховного Суду касаційна скарга не містить, що, на його думку, свідчить про намагання заявника досягти лише повторної оцінки доказів всупереч положенням                 статті 400 ЦПК України.
49.        В клопотанні про зменшення розміру витрат відповідача на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції ОСОБА_1 посилається на те, що зазначена заявником сума судових витрат у розмірі 365 680,00 грн є неспівмірною та суттєво завищеною.
50.        20 грудня 2023 року АТ «Державний експортно-імпортний банк України» через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду заперечення проти клопотання про закриття касаційного провадження, у якому, посилаючись на те, що фактичні обставини у наведених позивачем постановах Верховного Суду не є подібними до обставин справи, що переглядається в касаційному порядку, а також на неможливість врахування постанови Верховного Суду, ухваленої після розгляду судами попередніх інстанцій справи по суті, просить суд відмовити у його задоволенні.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
51.        Наказом голови Правління АТ «Державний експортно-імпортний банк України» Мецгера Є. В. від 04 серпня 2020 року № 400-к ОСОБА_1 було прийнято на посаду начальника управління внутрішньої безпеки, цивільного захисту та охорони департаменту банківської безпеки.
52.        Наказом в. о. голови Правління АТ «Державний експортно-імпортний банк України» Єрмакова С. О. від 12 листопада 2021 року №1968-к «Про звільнення» ОСОБА_1 , начальника управління внутрішньої безпеки, цивільного захисту та охорони департаменту банківської безпеки, звільнено 12 листопада 2021 року, за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді і виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню роботи.
53.        Підставою для видачі наказу в. о. голови Правління АТ «Державний експортно-імпортний банк України» Єрмакова С. О. від 12 листопада 2021 року №1968-к «Про звільнення» для звільнення ОСОБА_1 стало, зокрема, рішення Наглядової ради АТ «Укрексімбанк», оформлене протоколом № 25 засідання              від 12 листопада 2021 року, та рішення Правління АТ «Укрексімбанк» щодо схвалення його звільнення із займаної посади за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, оформлене протоколом позачергового засідання                   від 12 листопада 2021 року № 88.
54.        Відповідно до вищевказаного рішення Наглядової ради 
АТ «Укрексімбанк» члени Наглядової ради дійшли висновку про недостатність кваліфікації позивача, а саме порушення його діями Кодексу етики та посадової інструкції в частині дотримання етичних стандартів у роботі на посаді начальника управління внутрішньої безпеки, цивільного захисту та охорони департаменту банківської безпеки, що полягало у невжитті належних заходів з метою запобігання очевидно протиправному перешкоджанні працівниками банку діяльності журналістів під час інциденту від 04 жовтня 2021 року, а саме: вилучення працівниками банку у журналістів камер та накопичувачів інформації з метою знищення, власне знищення (видалення) відео-інформації, застосування фізичної сили до журналістів під час вилучення камер, перешкоджання журналістам покинути кабінет колишнього голови Правління банку; безпосередній участі у плануванні та підготовці інциденту 11 листопада                    2021 року; або щонайменше невжитті належних заходів з метою запобігання вчиненню інциденту 11 листопада 2021 року, а також його зйомки працівниками банку та передачі третім особам відеозаписів такого інциденту. Наголошено на тому, що вказані дії у подальшому стали підставою для початку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021105010001903 за частинами першою, третьою статті 171 КК України.
55.        Вироком у кримінальній справі № 752/26562/21 від 14 вересня 
2022 року, який не надбав законної сили, колишнього голову Правління                     АТ «Укрексімбанк» ОСОБА_2 , директора департаменту банківської безпеки АТ «Укрексімбанк» Тельбізова І. Г. та позивача ОСОБА_1 визнано винуватими у вчиненні злочинів, зокрема передбачених частинами першою, другою статті 171 КК України
56.        На момент звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади начальника управління внутрішньої безпеки, цивільного захисту та охорони департаменту банківської безпеки станом на 12 листопада 2021 року в АТ «Укрексімбанк» були наявні вакантні посади начальника управлінні безпеки діяльності та захисту інтересів банку, директора юридичного департаменту, начальника управління інформаційної безпеки департаменту безпеки банку, які відповідали рівню освіти та кваліфікаційним вимогам позивача, однак не були запропоновані позивачу відповідачем.
Позиція Верховного Суду
57.        Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
58.        Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
59.        Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
60.        Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
61.        Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша та шоста статті 43 Конституції України).
62.        Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
63.        Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року 
№ 3933-XII, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
64.        За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.
65.        Пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню роботи.
66.        Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
67.        Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
68.        Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.
69.        Роботодавцеві надано право самостійно визначати, чи відповідає працівник роботі, на яку його прийнято. Висновок роботодавця про невідповідність працівника роботі має бути обґрунтованим і документально підтвердженим (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 753/22115/18)
70.        Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пунктах 21, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами у справі.
71.        Водночас у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
72.        У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 654/941/17 зазначено, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України свідчить, що підставою для розірвання трудового договору згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України є саме виявлена невідповідність працівника займаній посаді.
73.        Суд може визнати звільнення працівника таким, що відповідає закону, якщо встановить, що воно здійснене на підставі фактичних даних, які підтверджують, що через недостатню кваліфікацію працівник не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов`язки, а від переведення на іншу роботу відмовився. Висновок суду про недостатність у особи кваліфікації, що перешкоджає належним чином виконувати посадові обов`язки, не може ґрунтуватися лише на матеріалах атестаційної комісії й показаннях свідків за відсутності інших об`єктивних даних щодо недостатньої кваліфікації, якими можуть бути, зокрема, документи, звіти, плани, доповідні та інші докази неякісного чи неналежного виконання трудових обов`язків (постанови Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 297/3092/15-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 202/4496/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 753/5610/17, від 18 травня 2022 року у справі № 212/2982/21).
74.        У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі 
№ 219/9462/20 викладено правовий висновок, що для звільнення працівника за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України необхідною умовою є встановлення, що неналежне виконання працівником трудових обов`язків було результатом недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, що свідчать про відсутність вини працівника в неналежному виконанні трудових обов`язків і не може бути підставою для його звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Обставини, які свідчать про вину працівника, не можуть наводитися як аргумент, що обґрунтовує необхідність звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Якщо власник має докази винного неналежного виконання трудових обов`язків працівником з його вини, він вправі притягнути його до дисциплінарної відповідальності, в тому числі у виді звільнення з роботи на підставі пункту 3 частини першоїстатті 40 КЗпП України.
75.        Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
76.        Професійна етика формулює систему моральних норм, принципів і стандартів, які діють у специфічних умовах взаємовідносин людей у сфері визначеної професії, враховуючи очікування і запити суспільства щодо певної професії, а також окреслення меж професійної діяльності та професійної компетенції з метою якісного виконання посадових обов`язків, забезпечення результатів та формування авторитету й репутації і працівника, і роботодавця.
77.        За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України).
78.        Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника управління внутрішньої безпеки, цивільного захисту та охорони департаменту банківської безпеки саме за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді і виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації. Наказ про звільнення позивача прийнято на виконання рішення Наглядової ради АТ «Укрексімбанк» від 12 листопада 2021 року (протокол № 25) та рішення Правління                                 АТ «Укрексімбанк» від 12 листопада 2021 року (протокол № 88). 
79.        Згідно з наявними у матеріалах справи протоколами № 25 Наглядової ради АТ «Укрексімбанк» від 12 листопада 2021 року та № 88 Правління                         АТ «Укрексімбанк» від 12 листопада 2021 року на зазначених засіданнях обговорювалися інциденти, які відбулися в банку 04 жовтня 2021 року під час інтерв`ю колишнього голови Правління банку ОСОБА_2 виданню «Радіо Свобода» та 11 листопада 2021 року в головному офісі банку у зв`язку з допущенням ОСОБА_3 до роботи. Зауважено про проведення у банку службового розслідування № 159-р за фактом можливого перешкоджання законній професійній діяльності журналістів, який можливо мав місце 04 жовтня 2021 року у приміщенні банку, та проведення розслідування комісією з етики, якою було рекомендовано Наглядовій раді, серед іншого, визначити чи мало місце порушення трудових обов`язків, з відповідним застосуванням дисциплінарного стягнення. Щодо дій позивача зауважено, що є підстави вважати, що він не виконав вимоги пункту 2.11, 2.12 посадової інструкції та не вжив належних заходів реагування з метою запобігання вчинення дій, спрямованих на підрив довіри ділових партнерів, медіа та суспільства в цілому до дій та позиції керівництва банку з врегулювання інциденту, що стався                       04 жовтня 2021 року, та нівелювання авторитету Наглядової ради перед співробітниками банку. Констатовано порушення ОСОБА_1 положень Кодексу етики, що не відповідає пункту 5.1 його посадової інструкції. На думку Наглядової ради та Правління банку, зазначене свідчить про наявність в його діях порушення вимог внутрішніх документів банку, посадових інструкцій та правил внутрішнього трудового розпорядку, а також про недостатню кваліфікацію ОСОБА_1 . 
80.        Ураховуючинаведене, підставою для звільнення ОСОБА_1 з роботи стало фактично порушення останнім положень Кодексу етики та посадової інструкції, в частині зобов`язання дотримуватись професійних етичних норм, а звільнення останнього пов`язане з допущенням ним неналежного виконання своїх трудових обов`язків, можливого перешкоджання законній професійній діяльності журналістів, що за своїм характером має ознаки притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.  
81.        У цьому аспекті заслуговують на увагу положення пункту 4.2 посадової інструкції відповідача, які передбачають, що у разі невиконання своїх обов`язків (зокрема, в частині дотримання норм етики і правил поведінки працівників, що визначені Кодексом поведінки (етики) АТ «Укрексімбанк»), начальник управління може бути притягнути до дисциплінарної та/або матеріальної відповідальності відповідно до чинного законодавства України та внутрішніх нормативних документів банку.
82.        Про дисциплінарний характер звільнення позивача свідчать і доводи відповідача щодо відсутності у нього обов`язку з переведення позивача на іншу роботу, оскільки  ОСОБА_1 порушив правила Кодексу етики та посадової інструкції у частині дотримання етичних стандартів у роботі, що не відповідає законодавчо визначеним гарантіям для працівника при звільненні на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, встановленим у частині другій цієї статті.
83.        Достатніх доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність підстав для звільнення працівника за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідачем не надано.
84.        Суди попередніх інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин, нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, та з огляду на встановлені обставини, які передували звільненню позивача з роботи, порядок такого звільнення та визначені роботодавцем обґрунтування причин звільнення, дійшли загалом правильного висновку про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи саме на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України.
85.        Доводи заявника про те, що звільнення позивача відбулося з урахуванням проведеної Наглядовою радою банку оцінки його знань, з посиланням на законодавчо встановлену процедуру підтвердження кваліфікації працівників, передбачену Законом України «Про професійний розвиток працівників», є  необґрунтованим. Відповідачем не надано доказів створення на підприємстві відповідної атестаційної комісії для проведення атестації позивача, як це передбачено положеннями зазначеного Закону. 
86.        До того ж частиною третьою статті 13 Закону України «Про професійний розвиток працівників» передбачено, що уразі прийняття рішення про невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі комісія може рекомендувати роботодавцеві перевести працівника за його згодою на іншу посаду чи роботу, що відповідає його професійному рівню, або направити на навчання з подальшою (не пізніше ніж через рік) повторною атестацією. Рекомендації комісії з відповідним обґрунтуванням доводяться до відома працівника у письмовій формі. У разі відмови працівника від переведення на іншу посаду чи роботу, що відповідає його кваліфікаційному рівню, або від професійного навчання за рахунок коштів роботодавця роботодавець за результатами атестації має право звільнити працівника відповідно до КЗпП України.
87.         Колегія суддів погоджується з доводами банку, що характер допущених позивачем порушень трудової дисципліни є суттєвим, однак допущені порушення не є правовою підставою для звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Отже саме неправильна кваліфікація роботодавцем дій працівника призвела до незаконного звільнення на вказаній підставі.
88.        У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі 
№ 6-33цс14 зроблено висновок, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої               статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
89.             Доводи касаційної скарги не містять обґрунтувань щодо порушення норм матеріального чи процесуального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, а тому в силу положень статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не переглядає справу в цій частині.
90.        Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в судових рішеннях судів попередніх інстанцій в оскарженій частині, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, зокрема щодо відсутності висновку Верховного Суду, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
91.        Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
Щодо клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у справі 
92.        Згідно з пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
93.        Тобто для закриття касаційного провадження згідно вказаного пункту необхідна одночасна наявність двох підстав: 1) Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі та 2) суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (постанова Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 371/1416/19).
94.        Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження у справі та враховуючи доводи, якими АТ «Державний експортно-імпортний банк України» обґрунтовувало підстави касаційного оскарження судових рішень, визначені не лише пунктом 3, а й пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для закриття касаційного провадження.
95.        Посилання ОСОБА_1 на наявність правових висновків Верховного Суду щодо правомірності звільнення працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, з огляду на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, а також фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, не свідчить про наявність підстав для закриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України.
96.        Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
97.        Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга АТ «Державний експортно-імпортний банк України» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
98.        Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
99.        Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2023 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року в частині стягнення з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь 
ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що перевищує виплати за один місяць, а також в частині стягнення з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди до закінчення касаційного провадження.
100.     Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, то виконання постанови Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року підлягає поновленню.
Щодо розподілу судових витрат
101.          Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
102.     Згідно з положеннями пунктів 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі у разі задоволення позову судові витрати покладаються, а у разі відмови в позові - на позивача.
103.     Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
104.     З огляду на те, що касаційна скарга АТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені заявником у суді касаційної інстанції, з урахуванням правил статті 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.
105.     Водночас, у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Шаблій Ю. О., просив суд в порядку розподілу судових витрат стягнути на його користь понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, на підтвердження чого надав у копіях договір № 126/ЦС про надання правової допомоги від 27 листопада 2023 року, у пункті 8 якого визначений фіксований розмір гонорару адвоката у розмірі 10 000,00 грн, рахунок-фактуру № 126-1 від 27 листопада 2023 року, а також повноваження адвоката Шаблій Ю. О. на представництво його інтересів у Верховному Суді.
106.     Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
107.     За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
108.     Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
109.     Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
110.     Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
111.     Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
112.     У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
113.     Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі 
№ 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).
114.     Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
115.     Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
116.     У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
117.     20 грудня 2023 року АТ «Державний експортно-імпортний банк України» через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду клопотання про зменшення витрат на професійну, у якому посилалося на неспівмірність витрат з наданими представником відповідача послугами. Зосереджує увагу на невелику кількість підготовлених адвокатом процесуальних документів, відсутність необхідності у додатковому аналізі оскаржуваних рішень, дублюванні доводів заперечень, заявлених стороною у судах попередніх інстанцій. Ураховуючи наведене, АТ «Державний експортно-імпортний банк України» просило суд зменшити розмір заявлених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу до 3 000,00 грн.
118.     Враховуючи складність справи, суть спору, з огляду на характер здійснених адвокатом процесуальних дій у суді касаційної інстанції, розгляд справи в суді касаційної інстанції в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, колегія суддів погоджується з доводами                        АТ «Державний експортно-імпортний банк України» щодо неспівмірності заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу та з урахуванням принципів розумності та справедливості вважає, що такі витрати підлягають зменшенню до 3 000,00 грн.
Керуючись статтями 141, 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишити без задоволення.
2.           Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 28 лютого 2023 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року залишити без змін.
3.           Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду 
від 04 жовтня 2023 року.
4.           Стягнути з акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 в порядку розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді касаційної інстанції, 3 000,00 (три тисячі) грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                       О. В. Білоконь
 
                                                                                                О. М. Осіян
 
  Н. Ю. Сакара
 
  В. В. Шипович