Справа № 131/420/23
Провадження № 22-ц/801/74/2024
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Коваль А. М.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року	Справа № 131/420/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач), 
               суддів Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,
за участю секретаря судового засідання Різник Д. С., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Іллінецька міська рада Вінницького району Вінницької області про позбавлення батьківських прав, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 9.10.2023 року, ухвалене у складі судді Коваля А. М. в приміщенні суду в м. Іллінці, - 

в с т а н о в и в :

5.04.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (вх. № 1440/23) до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Іллінецька міська рада Вінницького району Вінницької області про позбавлення батьківських прав, в якому, виходячи з положень пункту 2 частини першої статті 164 СК України, просив позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та передати дітей батькові.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 2000 року по січень 2022 року позивач проживав з відповідачем у фактичному шлюбі. У сторін народилось двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 до початку повномасштабної агресії російської федерації у січні 2022 року покинула малолітніх дітей та виїхала за межі України, місце перебування відповідача невідомо. 
Позивач разом з малолітніми дітьми проживає разом. Відповідач упродовж тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітніх дітей, що є підставою для позбавлення її батьківських прав. 
Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 9.10.2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1  та його представник ОСОБА_3  подали апеляційну скаргу (вх. № 4772/23 від 8.11.2023 року)в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповноту з`ясування обставин справи, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції послався на пояснення ОСОБА_1 , який окремих пояснень у справі не надавав та відсутнє посилання на пояснення ОСОБА_2 , яка пояснила, що вона покинула дітей, вона немає житла в Україні тому їй спершу потрібно заробити в Чехії кошти для того щоб купити житло. 
ОСОБА_2 самоусунулась від проблем своїх дітей та втратила до них справжній інтерес.
Судом першої інстанції не було взято до уваги думку малолітніх дітей, які повідомили про аморальний спосіб життя відповідачки, зловживання алкогольними напоями, вчинення насильства стосовно дітей, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей. 
Висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є очевидно необґрунтованим та суперечить інтересах дітей, а тому згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування. 
Задоволення позовних вимог важливо для захисту психіки дітей та соціально-культурних прав дітей, в тому числі через домашнє насильство ОСОБА_2 щодо малолітніх дітей та через очевидне небажання дітей контактувати з відповідачем. 
Позивачем доведено обставини свідомого, умисного ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, які є підставою позбавлення останньої батьківських прав. Зокрема факт ухилення підтверджується тим, що вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не спілкується з дітьми, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не створює умов для отримання ними освіти.
       1.12.2023 року до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх. № 10190) ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , який подано засобами поштового зв`язку 29.11.2023 року, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. /а. с. 237-237б/.
       Відзив обґрунтовано тим, що відповідач цікавиться життям дітей, підтримує з ними зв`язок, бажає постійно спілкуватись та бачитись у зв`язку з чим звернулась із заявою з приводу здійснення перешкод у спілкуванні із дітьми та отримання визначного графіку зустрічей та способу участі у житті дітей, вчиняє дії для встановлення зв`язку з дітьми. Позивачем не доведено позовні вимоги, а тому відсутні правові підстави для їх задоволення. 
       Позбавлення батьківських прав матері не дадуть позитивних наслідків у долі дітей. Позивачем створюються перешкоди відповідачу у спілкуванні з дітьми.
       12.12.2023 року до Вінницького апеляційного суду надійшла заява (вх № 5090) служби у справах дітей Іллінецької міської ради про розгляд справи без участі представника. Аналогічного змісту також подано заяви вх № 10727 від 18.12.2023 року, вх. № ЕП 198 від 16.01.2024 року.
       У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Представник відповідача  ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечила проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина перша - друга статті 367 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції».
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
Сторони по справі є батьками дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується їх свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2   /а. с. 11, 12/. 
Сторони не перебувають в зареєстрованому шлюбі. 
Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21.12.2000 року № 234 ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 . Реєстраційний напис на правовстановлюючому документі житловий будинок зареєстрований Тульчинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_1 та записаний в реєстрову книгу № 1 за реєстрованим № 189 10.01.2001 року /а. с. 4-5/. 
Діти сторін проживають разом зі своїм батьком ОСОБА_1 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом № 327 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 28.03.2023 року /а. с. 8/. У вказаному будинку, як встановлено судом першої інстанції, з 2000 по січень 2022 року разом з ними проживала і відповідач ОСОБА_2 . З січня 2022 року мати дітей ОСОБА_2 фактично з ними не проживає, перебуває за кордоном у Республіці Чехія, що підтверджується актами обстеження на предмет проживання, складеним комісією в складі депутата Іллінецької міської ради Зубачевського П. В., сусідів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 /а. с. 10, 15/.
ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП /а. с. 6/, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що підтверджується сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду /а. с. 13/ та медичною довідкою про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів /а. с. 14/, за місцем проживання характеризується позитивно, що підтверджується довідкою-характеристикою Іллінецької міської ради Вінницької області від 03.04.2023 року за № 03-16/381, відповідно до якої за час проживання на території Іллінецької міської ради Вінницької області компрометуючі матеріали відносно ОСОБА_1 до Іллінецької міської ради не надходили /а. с. 16/.
Згідно характеристики дитини ОСОБА_5 , остання є ученицею 5-А класу Іллінецького ліцею № 2. Дитина проживає з батьком. Дівчинка систематично відвідує навчальний заклад, забезпечена всім шкільним приладдям та одягом, рівень розумового та фізичного розвитку відповідає її віковим особливостям, приймає активну участь у житті класу. Мама дитини перебуває за кордоном, у першому семестрі цікавилася навчанням дитини у телефонному режимі /а. с. 93/.
Згідно характеристики дитини ОСОБА_4 , останній є учнем 7-Г класу Іллінецького ліцею № 2. Дитина проживає з батьком. Хлопчик відвідує навчальний заклад згідно змішаної форми навчання, забезпечений всім шкільним приладдям та одягом, рівень розумового та фізичного розвитку відповідає його віковим особливостям, приймає активну участь у житті класу. Мама дитини перебуває за кордоном, у першому семестрі цікавилася навчанням сина у телефонному режимі /а. с. 94/.
Іллінецьким районним судом Вінницької області видано судовий наказ від 29.05.2023 року по справі № 131/640/23, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання кожного із дітей у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви про видачу судового наказу до суду, тобто з 26.05.2023 року і до досягнення старшою дитиною повноліття /а. с. 180/.
Батько дітей ОСОБА_1 наразі перебуває у конфліктних стосунках з матір`ю дітей ОСОБА_2 та виступає проти спілкування матері з дітьми, у зв`язку з чим, рішенням Іллінецької міської ради № 192 від 27.07.2023 року було затверджено висновок щодо визначення способів у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з малолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , згідно якого було встановлено: необмежене спілкування з дітьми засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування; на період літніх канікул проводити один місяць з дітьми без присутності батька на території України /а. с. 103-105/.
Рішенням Іллінецької міської ради № 180 від 27.07.2023 року затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а. с. 71-73/. 
ОСОБА_2 неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за статтями 173-2, 184 КУпАП.
На аркуші справи 37 міститься відповідь відділу поліції № 5 СПД № 1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області від 22.05.2023 року № 1381/228/1/05-2023 наданої на запит суду від 28.04.2023 року, згідно якої ОСОБА_2 притягувалась до адміністративної відповідальності 28.10.2022 року за частиною другою статті 173-2 КУпАП та 23.12.2022 року за частиною першою статті 184 КУпАП.
Позивачем надано суду копії судових рішень про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності /а. с. 50/, зокрема :
-копію постанови Іллінецького районного суду Вінницької області від 28.12.2021 року по справі № 131/1281/21, згідно якої ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та звільнено від адміністративної відповідальності внаслідок малозначності скоєного правопорушення, обмежившись усним зауваженням /а. с. 57-58/; 
-копію постанови Іллінецького районного суду Вінницької області від 14.03.2022 року по справі № 131/179/22, згідно якої ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 340 грн /а. с. 55-56/;
-копію постанови Іллінецького районного суду Вінницької області від 12.12.2022 року по справі № 131/1165/22, згідно якої ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 340 грн /а. с. 51-52/;
-копію постанови Іллінецького районного суду Вінницької області від 23.01.2023 року по справі № 131/1322/22, згідно якої ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді попередження /а. с. 53-54/;
-копію постанови Іллінецького районного суду Вінницької області від 18.07.2023 року по справі № 131/727/23, згідно якої ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 340 грн. /а. с. 110-114, 137-138/.
Відповідно до відповіді сектору поліцейської діяльності № 1 відділу поліції № 5 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області від 9.05.2023 року вих № 1244/228/1/05-23 в ході перевірки домоволодіння фактів вчинення жорстокого поводження з дітьми, злісного невиконання встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною виявлено не було. Громадянка ОСОБА_2 неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за статтями 173-2, 184 КУпАП /а. с. 92/.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено позовні вимоги, а тому відсутні правові підстави для їх задоволення.
Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне. 
       Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України).
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
У постанові Верховного суду від 6.05.2020 року у справі № 641/2867/17-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29.04.2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13.04.2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11.03.2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23.12.2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується також суд апеляційної інстанції, про те, що підстави, передбачені пунктом 2 частини першої статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Мати проти позбавлення батьківських прав заперечує /а. с. 116-120/, про що вказувала у запереченні на позов, має намір на відновлення відносин з дітьми, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Судом першої інстанції враховано й те, що відповідач та її представник у судовому засіданні заперечили, що ОСОБА_2 вчиняла насильство у сім`ї, зауважили, що конфлікти у сім`ї виникали з вини позивача і стосувалися того, що останній перешкоджав ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми, налаштовував їх вороже проти матері. Відповідачка хоче спілкуватися з дітьми та неодноразово приходила до них з цією метою, однак позивач не бажає, щоб мати спілкувалася з дітьми, більше того, самі діти, які проживають з батьком та знаходяться під його впливом, не бажають спілкуватися з матір`ю та налаштовані проти неї.
Протягом розгляду справи відповідач робила кроки щодо наміру спілкування з дітьми, участі у їх вихованні та утриманні, що свідчать про її бажання спілкуватися та опікуватися ними. Відповідач до дітей ставиться добре, цікавиться їх життям, навчанням та любить їх, мала та має намір спілкуватися з дітьми, однак позивач проти цього.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що задоволення позовних вимог важливо для захисту психіки дітей та соціально-культурних прав дітей, очевидне небажання дітей контактувати з відповідачем, суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки у справі встановлено, що між позивачем та відповідачем існує конфлікт, свідками якого є малолітні діти. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідача є передчасним і буде суперечити найкращим інтересам малолітніх дітей. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено, належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано.
Окрім цього, рішенням Іллінецької міської ради № 180 від 27.07.2023 року затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а. с. 71-73/. Правових підстави не погодитися з висновком органу опіки та піклування суд не вбачає, а наведені позивачем доводи в апеляційній скарзі в цій частині не свідчать про необґрунтованість висновку органу опіки та піклування. 
Згідно витягу з протоколу № 7 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Іллінецької  міської ради від 31.05.2023 року /а. с. 95-100/, зокрема, ОСОБА_9 – класний керівник ОСОБА_4 , повідомила, що ОСОБА_10 вже протягом трьох років навчається у неї у класі. За весь цей період навчанням дитини цікавилась мати. Батька дитини вона вперше побачила у травні цього року, коли він прийшов до школи за характеристиками на дітей. Про те, що ОСОБА_2 знаходиться за кордоном, класний керівник дізналася від ОСОБА_10 , оскільки мати дитини постійно виходить на зв`язок з учителями та цікавиться його навчанням. ОСОБА_11 – класний керівник ОСОБА_5 також повідомила, що жодного разу протягом навчального року не бачила батька дитини. Мати ОСОБА_12 завжди виходить на зв`язок, про те, що її немає, дізналася від дитини, оскільки ОСОБА_2  продовжувала спілкуватися з нею через Viber . Педагоги висловили свою думку, що ОСОБА_2 не потрібно позбавляти батьківських прав. Разом з тим ОСОБА_11 зауважила, що вся розповідь ОСОБА_12 (на даному засіданні комісії)  була на одному подиху, ніби дитина розказує вірш, щоб нічого не забути. ОСОБА_12 розповідає про ті події, що відбулися декілька років тому, до того ж дати відповідь вона не може, а починає ще більше плакати та казати, що все було так само. У розповіді дитини присутні фрази непритаманні дітям її віку. ОСОБА_10 же, згідно даного протоколу, на запитання не відповідав, а просто казав: «да, так все і було».
Висновок мотивований відсутністю винної поведінки ОСОБА_2 в ухиленні від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітніх дітей, зроблений з урахуванням бажання матері повноцінно приймати участь у житті, вихованні та навчанні дітей.
Суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив зауваження позивача ОСОБА_1 щодо шкідливих звичок ОСОБА_2 , а саме: зловживання спиртними напоями, про що одноголосно, абсолютно однаковими фразами вказували і діти у судовому засіданні, оскільки зазначені обставини не підтвердженні жодними доказами, зокрема, довідками про перебування ОСОБА_2 на диспансерному обліку у лікаря нарколога з проблемою алко чи нарко залежності. Також відсутні докази лікування останньої.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано та було не вірно тлумачено покази дітей, оскільки у судовому рішенні суд надав оцінку поясненням малолітніх дітей щодо необхідності позбавлення матері батьківських прав відносно них, однак з урахуванням позиції Верховного суду від 13.07.2022року у справі № № 705/3040/18, суд першої інстанції не вважав дані покази єдиною підставою при вирішенні питання про позбавлення матері батьківських прав, зважаючи, що дані свідчення дітей можуть бути висловлені під впливом певних зовнішніх факторів, яким дитина через малолітній вік неспроможна надавати об`єктивну оцінку, та не завжди відповідає інтересам самої дитини.  
Доводи апеляційної скарги про те, що у рішенні суду є посилання на пояснення позивача ОСОБА_1 , тоді коли окремих пояснень позивач у суді першої інстанції не надавав, колегія суддів не вважає такими, що дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи, що висвітлені у рішенні пояснення позивача відповідають його позиції, викладеній у позовній заяві та промові у дебатах. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Отже, наданні у судовому засіданні пояснення представником позивача, слід вважати такими, що здійснені від імені і самого позивача.
Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідачем допущено жорстоке поводження з дітьми, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки зазначені обставини позивач не зазначав як правові підстави позову.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно з частиною шостою статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. 
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 9.10.2023 року у даній справі залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за позивачем.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                             Л. О. Голота

Судді:                                                                        С. Г. Копаничук

В. П. Рибчинський 

Повний текст постанови складено 18.01.2024 року.