Справа №  440/1465/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Шендрікова Г.О. 
Провадження № 22-ц/811/2009/23                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                19 грудня 2023 року м.Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Марко О.Р., 
з участю:  ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_2 ,
                                ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Буського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа – Золочівська районна державна адміністрація Львівської області, про встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа – орган опіки та піклування Золочівської районної державної адміністрації Львівської області, про встановлення способу участі батька у вихованні дитини,

в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив встановити наступні способи його, як батька, участі у вихованні дитини – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : 
-систематичні побачення з сином без присутності матері: 
у робочі дні – один день в тиждень, за попередньою домовленістю, з 15:00 до 21:00; 
у вихідні дні – чотири рази в місяць з можливістю ночівлі дитини за місцем проживання батька; 
у свята (Різдво, Великдень, Миколая), дні народження: сина (11 травня), батька (15 вересня), дідуся (18 червня), бабусі (28 червня); 
-спільний відпочинок із сином без присутності матері щороку:
влітку – протягом 14 днів підряд; 
під час зимових канікул – протягом 10 днів підряд; 
-у період хвороби сина безперешкодне відвідування за місцем його фактичного знаходження.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у нього та відповідачки є спільний син – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким він проживав разом до кінця 2016 року, однак, відносини між ним та відповідачкою погіршились і 27.04.2017 року вони розлучилися, дитина залишилась проживати разом із матір`ю.
Оскільки відповідачка чинила йому перешкоди у спілкуванні з сином, він звернувся до Буської районної державної адміністрації Львівської області для визначення способу участі у вихованні та спілкуванні із сином, внаслідок чого, було прийнято розпорядження №276 від 04.09.2017 року, в яке було внесено зміни розпорядженням №9 від 09.01.2018 року і встановлено час зустрічей батька із сином: два рази на місяць у вихідні дні в години та місцях за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, та зобов`язано відповідачку не чинити перешкод у таких зустрічах, проте, не зважаючи на вказаний обов`язок, відповідачка чинить перешкоди у побаченнях з дитиною, а саме: забороняє сину спілкуватися з батьком по телефону; у визначені в розпорядженні дні вона часто відсутня за місцем проживання і не відповідає на дзвінки.
Окрім того, зазначає, що існують об`єктивні причини, які перешкоджають бачитись йому із сином у визначені розпорядженням Буської районної державної адміністрації дні та у присутності матері, оскільки графік його роботи передбачає чергування й у вихідні дні, рівно, як і відповідачки, яка є медичним працівником.
Також вважає, що встановлених розпорядженням Буської районної державної адміністрації Львівської області побачень із сином є недостатньо для нормального духовного, психологічного та фізичного розвитку дитини.
Зауважує, що його син є достатньо дорослим, щоб їхні побачення відбувалися без присутності матері. 
У травні 2020 року ОСОБА_6 (після зміни прізвища – ОСОБА_3 (а.с.108)) звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила встановити наступні способи участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : два рази на місяць у вихідні дні в години та місцях за попередньою домовленістю із нею, як матір`ю дитини, та у її присутності. 
Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем вона постійно проживає разом із сином і він звик до неї, тому, з урахуванням віку та інтересів дитини, а також тієї обставини, що відповідач не проживає з сином ще з вересня 2015 року, коли дитині виповнилось лише три роки, способи участі, які просить встановити ОСОБА_1 , кардинально змінять звичне для сина життя, зросте загальне психологічне та фізичне навантаження дитини, оскільки будуть постійні доїзди до місця проживання батька у м. Львів, що може погано вплинути на емоційний стан дитини та негативно позначитись на його стані здоров`я, відтак, вважає, що в якнайкращих інтересах дитини, графік їхніх побачень із батьком необхідно залишити таким, як визначено розпорядженням Буської районної державної адміністрації №9 від 09.01.2018 року.
Просила взяти до уваги висновок органу опіки та піклування Буської районної державної адміністрації, згідно з яким, комісія з питань захисту прав дітей вирішила вважати недоцільним задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а також думку самої дитини, який під час візиту членів комісії 05.03.2020 року повідомив, що на даний час не готовий бачитись з батьком без присутності матері.
Рішенням Буського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.
Встановлено наступні способи участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : два рази на місяць у вихідні дні в години та місцях за попередньою домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_4 у її присутності.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний його позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову – відмовити.
Вважає, оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає обставинам справи та суперечить наявним у матеріалах справи доказам.
Апелянт не погоджується з висновком суду, що у справі відсутні докази щодо вчинення колишньою дружиною перешкод у проведенні його зустрічей із сином, і зазначає, що такими доказами є звернення в поліцію та службу у справах дітей (відповіді на адвокатські запити).
Вважає, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що ОСОБА_5 вже виповнилось 11 років і він є достатньо дорослим, щоб самостійно бачитися з батьком.
На переконання апелянта, суд також не врахував того, що батько позбавлений гіпотетичної можливості використовувати своє право щодо побачень із сином, а також на особисте спілкування з ним.
Наголошує, що у випадку задоволення первісного позову судом, апелянт отримає можливість на реалізацію своїх прав.
Посилаючись на статтю 15 Закону України «Про охорону дитинства», просить захистити його права по відношенню до колишньої дружини ОСОБА_6 , а не всупереч інтересів дитини.
05.09.2023 року ОСОБА_3 , в особі свого представника – адвоката Коченаш Ю.К., подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила доводи та вимоги апелянта. 
В судове засідання апеляційного суду третя особа не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у її відсутності. 
Заслухавши пояснення сторони апелянта в підтримання апеляційної скарги, заперечення протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 30.07.2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Буського районного суду Львівської області від 27 квітня 2017 року (а.с.8). 
Від шлюбу сторони мають сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7), якому на момент розгляду справи вже виповнилось 11 років.
Дитина проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , а батько дитини проживає окремо, за адресою: АДРЕСА_2 . 
Розпорядженням Буської районної державної адміністрації Львівської області №9 від 09.01.2018 року внесено зміни у розпорядження №276 від 04.09.2017 року «Про встановлення порядку побачень ОСОБА_1 з його сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », і встановлено такий порядок побачень батька з його малолітнім сином, а саме: два рази на місяць у вихідні дні в години та місцях за попередньою домовленістю з матір`ю дитини – ОСОБА_6 (а.с.10).
13.03.2020 року орган опіки та піклування Буської районної державної адміністрації Львівської області надав висновок щодо вирішення даного спору і, ураховуючи ту обставину, що в акті обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_6 від 05.03.2020 року зазначено, що малолітній ОСОБА_5 на даний час не готовий до того, щоб його зустрічі з батьком відбувалися без присутності матері, беручи до уваги думку матері дитини про те, що син ОСОБА_7 спілкується з батьком та вони проводять зустрічі, згідно з розпорядженням Буської районної державної адміністрації Львівської області №9 від 09.01.2018 року, і вона хотіла б, щоб такі зустрічі без збільшення їх кількості та тривалості й надалі відбувались відповідно до згаданого розпорядження, оскільки вона іноді працює у вихідні дні і не має можливості бути присутньою при таких зустрічах, а також ураховуючи інформацію органу опіки та піклування Красненської селищної ради про те, що від батька не надходили повідомлення щодо вчинення колишньою дружиною перешкод у проведенні його зустрічей із сином, орган опіки та піклування визнав не доцільним задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.30). 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та, відповідно, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 , суд першої інстанції вважав, що визначений судом спосіб участі у вихованні та спілкуванні дитини з батьком у формі встановлення порядку спілкування (двічі на місяць у вихідні дні у присутності матері) відповідатиме інтересам дитини, сприятиме уникненню між сторонами конфліктів, забезпечить спокійний психологічний розвиток та зростання дитини, створить умови для виконання батьком, який проживає окремо, обов`язку на виховання дитини та здійснення його права на особисте спілкування із сином, відповідатиме вимогам чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини та саме такий спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків, так і дитини, а також буде достатнім для забезпечення участі батька у процесі вихованні дитини. Суд зазначав, що не підлягають задоволенню вимоги позивача за первісним позовом, оскільки його вимоги суперечать принципу рівності обсягу прав батьків, а питання його участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею у кожному конкретному випадку мають бути вирішені позивачем (батьком дитини) за домовленістю з відповідачем (матір`ю дитини) з урахуванням перш за все інтересів дитини, її психологічного і фізичного стану. При цьому, суд прийняв позицію відповідачки ОСОБА_4 , яка наголошувала суду, що вона розуміє і усвідомлює, що позивач є батьком дитини, однак, у позивача відсутнє розуміння того, що примушувати дитину до певних дій не можна.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі – СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі – Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.
Відповідно до статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції формально підійшов до вирішення спірної ситуації, яка склалась між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не врахувавши, що, власне, батько, був ініціатором цього спору, вказуючи на недостатність побачень із сином, визначених йому розпорядженням Буської районної державної адміністрації Львівської області №9 від 09.01.2018 року, безпідставно обмеживши батька у спілкуванні з дитиною лише двома днями на місяць, абсолютно необґрунтовано позбавивши його спілкування з дитиною упродовж робочого тижня, коли матір зайнята на роботі, а батько має вільні дні, оскільки працює позмінно, а також безпідставно обмеживши батька у спільному відпочинку із сином під час зимових та літніх канікул, за відсутності належних доказів, які б вказували на те, що дитині буде шкодити таке спілкування з батьком та спільний відпочинок із ним.
Окрім того, суд першої інстанції, правильно встановивши, що між сторонами наявні конфліктні (неприязні) відносини, дійшов необґрунтованого належними та достатніми доказами висновку про обов`язковість присутності матері під час спілкування батька із сином, прийнявши, при цьому, бажання матері бути присутньою при їхніх побаченнях, за відсутності для цього достатньо обґрунтованих передумов.
Також необхідно зазначити, що суд першої інстанції хоч і врахував думку дитини та його прихильність до матері, однак, не врахував тих обставин, що сторони розірвали шлюб, коли дитині виповнилось лише п`ять років, а до цього моменту між ними існували складні (конфліктні) відносини і дитина в цей період постійно була з матір`ю, тому відношення дитини до батька сформоване під впливом позиції матері та втратою емоційного контакту з батьком, який вимушено, в силу наявних конфліктних відносин з колишньою дружиною, припинив тісне особисте спілкування зі своєю дитиною.
Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи відповідачкою не доведено неспроможність батька спілкуватися та доглядати за сином самостійно, що могло б перешкоджати нормальному його розвитку.
Отже, встановивши, що між сторонами склалися неприязні відносини, які позбавляють можливості батька вільно спілкуватися із сином, суд першої інстанції необґрунтовано не врахував бажання батька налагодити емоційний контакт з дитиною та його право і бажання брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм єдиним сином, а також не врахував існування спору в частині незгоди батька з рішенням органу опіки та піклування щодо встановлених йому побачень, тому безпідставно, за відсутності негативних характеристик про батька дитини, як за місцем праці, так і за місцем проживання, взяв до уваги це рішення, яким враховано лише бажання матері та думку дитини – ОСОБА_5 , який висловився, що не готовий без присутності матері бачитись із батьком, позаяк, дитина досягла вже такого віку, коли він може перебувати певні періоди часу без матері, і жодних доказів на підтвердження протилежного (зокрема, висновків психолога, медичних висновків щодо стану здоров`я дитини тощо) стороною ОСОБА_4 не надано. 
Окрім того, застосовуючи норми матеріального закону про рівність прав батьків щодо дитини, суд першої інстанції при визначенні графіку побачень не забезпечив справедливої рівноваги між інтересами дитини та батьків, і не сприяв налагодженню довірливих відносин батька із сином, позаяк, обґрунтовані належними доказами перешкоди для проведення зустрічей батька із сином без присутності матері відсутні.
Доводи ОСОБА_4 про необхідність проведення побачень батька виключно у її присутності є необґрунтованими, оскільки такі вимоги обмежують права батька та дитини на безперешкодне особисте спілкування, крім того, між сторонами у справі склались неприязні стосунки, тому їхні зустрічі під час спільних побачень батька з дитиною можуть негативно вплинути на психоемоційний стан дитини.
Як свідчать матеріали справи та поведінка позивача ОСОБА_1 , він як батько, прагне досягти рівності у реалізації його права на вільне спілкування із сином та бажає брати активну участь у його вихованні. Проте, наявність конфлікту та неприязні відносин між батьками, які стали підставою для обмеження права батька на спілкування з дитиною, призвели до неможливості визначення порядку періодичних побачень батька з дитиною за домовленістю з її матір`ю.
Апеляційний суд зауважує, що у більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.
Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунками між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
Вирішуючи питання про встановлення такого способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дитиною, як регулярні особисті спілкування, та необхідності визначення особистого спілкування одного з батьків з дитиною у присутності іншого з батьків, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи.
У цій справі, за встановлених і наведених вище обставин, апеляційний суд вважає правильним визначення спілкування батька з дитиною за відсутності матері, оскільки сторони між собою мають конфліктні стосунки, а дитина досягла вже такого віку, коли може перебувати певні періоди часу без матері. Протилежного не встановлено.
Такий спосіб зустрічей, на думку колегії суддів, відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також спрямований на убезпечення її від спостереження за конфліктами між батьками.
В постанові від 11 грудня 2019 року по справі №753/15487/18 Верховний Суд вказав: при наявності конфлікту між батьками зустрічі одного з батьків з дитиною доцільно проводити без присутності другого з батьків, особисті конфліктні відносини між сторонами не повинні порушувати інтереси дітей, спричиняти на них негативний вплив.
У постанові від 28 січня 2019 року по справі №619/3051/17 Верховний Суд зробив висновок, що батько має право особисто брати участь у вихованні дитини та зустрічатися з нею без присутності матері або інших осіб.
Про право батьків на спілкування з дітьми та важливість ролі батька в своїх рішеннях неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так, в рішенні по справі «A.V. проти Словенії» (заява №878/13) ЄСПЛ нагадав, що згідно зі ст.8 Конвенції держава несе позитивні зобов`язання щодо «ефективної поваги» до сімейного життя. Зокрема, в справах, що стосуються права контакту одного з батьків, держава зобов`язана вживати заходів з метою возз`єднання батьків зі своїми дітьми і сприяти такому возз`єднанню.
Виходячи з наведеного слід дійти висновку, що батько має право на безпосередню участь у житті та вихованні дитини і на зустрічі з дитиною без присутності матері. Згідно із законодавством, суд може обумовити зустрічі батька з дитиною присутністю матері або іншої особи, тільки якщо в процесі розгляду справи буде встановлено, що особисте спілкування з батьком може негативно вплинути на дитину, та/або нашкодити її розвитку, однак, таких обставин судом не встановлено.
Окрім того, встановлено, що батько дитини – ОСОБА_1 працює у виробничому підрозділі «Львівське відділення» філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» акціонерного товариства «Укрзалізниця» на посаді провідного інженера-технолога у секторі супроводу систем і задач виробничого відділу впровадження та супроводу АСУ вантажних перевезень (а.с.9). Працює позмінно і має наступний режим роботи: з 08:00 до 20:00 – перший день; з 20:00 до 08:00 – другий день, два дні – вихідні, але, як пояснив позивач ОСОБА_1 , його вихідні дні можуть припадати на будь який день у тижні. 
Матір дитини – ОСОБА_4 працює повний робочий тиждень, має малолітню дитину від іншого шлюбу. Категорично заперечує ночівлю сина за місцем проживання батька, однак, проти спільного відпочинку батька із сином під час канікул не заперечила. Просила врахувати, що заняття дитини у школі закінчуються о 15:00 год., окрім того, дитина відвідує гуртки, інформації про графік яких апеляційному суду не надала.
З урахуванням наведених вище вимог закону та встановлених обставин справи, колегія суддів вважає висновок органу опіки та піклування, який поклав в основу свого рішення суд першої інстанції, недостатньо обгрунтованим, оскільки підстав для обмеження батька у спілкуванні з дитиною лише двома днями на місяць не було, у рішенні органу опіки та піклування відсутні посилання на обставини, які б вказували на те, що дитині буде шкодити спілкування з батьком та спільний відпочинок із ним.
Також суду не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що ночівля в батька буде шкодити інтересам дитини.
Разом з тим, колегія суддів доходить переконання, що для поступового налагодження емоційного контакту батька з дитиною та уникнення зайвих стресів для дитини, достатнім буде визначити їх побачення за місцем проживання дитини, але без присутності матері, двічі на тиждень (одне побачення – в робочий день тижня, як просить позивач ОСОБА_1 , і одне побачення – у вихідний день, ураховуючи звичний для дитини режим дня, а саме: кожної середи тижня з 15.00 год. до 20.00 год.; в першу та третю суботу, другу та четверту неділю місяця з 12.00 год. до 18.00 год.
При цьому, необхідно зазначити, що у випадку зайнятості батька на роботі у визначений судом день побачення з дитиною, за домовленістю з матір`ю, цей день доцільно замінити на інший день тижня.
Також немає підстав обмежувати право батька на спільний відпочинок із сином у вільний від навчання період, а тому, виходячи із рівності прав обох батьків на такий відпочинок, вимога позивача  ОСОБА_1  про спільний відпочинок із сином протягом 14 днів під час літніх канікул та протягом 5 днів під час зимових канікул, без присутності матері за попередньою домовленістю із нею, є законною і обгрунтованою.
Такий графік побачень батька із сином відповідатиме якнайкращим інтересам дитини і забезпечить баланс між правами та обов`язками обох батьків по відношенню до своєї дитини. 
За встановлених і наведених вище обставин справи, інші позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
У зв`язку із визначенням апеляційним судом вказаних вище способів участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні із сином, зустрічний позов  ОСОБА_4  також підлягає частковому задоволенню. 
Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, які мають значення для справи, не дав належної правової оцінки доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, допустив порушення норм матеріального права, що, в загальному, призвело до помилкових висновків суду по суті вирішення спору, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення обох позовів з наведених вище мотивів та часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 . 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Буського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов   ОСОБА_1 та зустрічний позов   ОСОБА_4 задовольнити частково.
Встановити наступні способи участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкування із сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом: 
-побачень батька із сином без присутності матері за попередньою домовленістю із нею за місцем проживання дитини: кожної середи тижня з 15.00 год. до 20.00 год.; в першу та третю суботу, другу та четверту неділю місяця з 12.00 год. до 18.00 год;
-спільного відпочинку батька із сином без присутності матері за попередньою домовленістю із нею протягом 14 (чотирнадцяти) днів під час літніх канікул та 5 (п`яти) днів під час зимових канікул.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 29 грудня 2023 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк 

                                        А.В. Ніткевич