Ухвала
 
08 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 753/23270/19
провадження № 61-16234ск23 
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від  29 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.
 
Позовна заява мотивована тим, що спірна квартира була набута на підставі інвестиційного контракту № 15737 від 20 січня 2000 року, укладеного з АТ ХК «Київміськбуд» в особі АКБ «Аркада», кошти за яким сплачувались за рахунок власних коштів позивача. Відповідну квартиру було проінвестовано за 53 221,34 грн, які були сплачені позивачем до укладення шлюбу з відповідачем.
 
ОСОБА_2 просила визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 .
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 44,85 кв. м, особистою приватною власністю ОСОБА_3 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
кошти, вкладені у придбання спірної квартири, були особистими коштами позивача, оскільки вносились нею до укладення шлюбу з відповідачем. Сам по собі факт реєстрації права власності на спірну квартиру під час шлюбу сторін за доведеності набуття її за особисті кошти дружини ОСОБА_4 не дає підстав вважати, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя.
 
Постановою Київського апеляційного суду від  29 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_5 , задоволено частково. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,85 кв. м, особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
оскільки судом першої інстанції оскаржене судове рішення ухвалено за відсутності відповідача ОСОБА_1 , який не був повідомлений належним чином про день та час розгляду справи, наявні підстави для скасування заочного рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю;
у випадку набуття подружжям права власності на майно до 01 січня 2004 року, а поділ спільного майна здійснює після 01 січня 2004 року, правовий режим набуття спірного майна буде визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, а розмір часток подружжя у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами Сімейного кодексу України. На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню;
апеляційний суд встановив, що кошти, вкладені у придбання спірної квартири були особистими коштами позивача ОСОБА_2 , оскільки вносилися нею до укладення шлюбу з відповідачем. Факт реєстрації права власності на спірну квартиру під час шлюбу сторін за доведеності її набуття за особисті кошти дружини не дає підстав вважати, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17);
апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вони з позивачем з 1993 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а в 1999 році у них народився син, оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу;
апеляційний суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.Однак, не можуть слугувати підставами для відмови у задоволенні позову доводи апеляційної скарги про наявність у відповідача договору позики грошових коштів та розписки про отримання ОСОБА_1 у борг від ОСОБА_6 19 січня 2000 року восьми тисяч доларів США. Оскільки за договором позики, укладеним 07 червня 1999 року між ТОВ «НВФ Інтегдиф» та відповідачем, останній отримав у власність грошові кошти у сумі 55 000,00 грн на термін 7 років. В період дії договору позики ОСОБА_1 19 січня 2000 року взяв в борг ще 8 000 доларів США. Отримання коштів за вказаними договорами на думку колегії суддів взаємовиключають один одного, оскільки в змісті обох підставою отримання коштів в позику є покупка квартири по АДРЕСА_2 . Сума обох позик перевищує вартість квартири, ціна якої за інвестиційним контрактом № 15737 від 20 січня 2000 року становила 53 221,34 грн, що викликає сумніви та не є переконливим доказом вкладення відповідачем цих коштів в купівлю квартири. Окрім того, відповідно до пункту 2.2 договору позики від 07 червня 1999 року позика надається шляхом видачі готівки з каси підприємства за видатковим касовим ордером. Однак, матеріали справи не містять доказів фактичного отримання коштів відповідачем у позику. Також в змісті договору позики від 07 червня 1999 року та розписки від 19 січня 2000 року гроші отримуються відповідачем для покупки квартири по АДРЕСА_2 , в той час як Додатковою угодою № 2 до Інвестиційного контракту № 15737 від 20 січня 2000 року, яка укладена 30 червня 2000 року, в п. 2 «Характеристика об`єкта інвестування» визначено адресу, зокрема, номер будинку - АДРЕСА_3 . Отже, станом на січень 2000 року був відомий лише будівельний номер будинку, тоді як у договорі позики за 1999 рік та у розписці від 19 січня 2000 року відповідачем зазначено поштову адресу будинку, в якому розташована спірна квартира. Однак, зазначена адреса ( АДРЕСА_2 ) була визначена лише у акті прийому - передачі квартири від 19 жовтня 2000 року, тобто значно пізніше, ніж зазначено у наданих відповідачем доказах. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись вперше з апеляційною скаргою у вересні 2022 року, у прийнятті якої відмовлено за ухвалою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року, в додатках до апеляційної скарги та в змісті самої апеляційної скарги про існування договору позики грошових коштів від 07 червня 1999 року відповідач не зазначав. Не подавався такий доказ і до заяви про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року, яку подано відповідачем у листопаді 2022 року. Тобто обставини, на які відповідач ОСОБА_1 посилається як на підставу своїх заперечень проти позову є сумнівними, взаємовиключними та суперечливими.
 
ОСОБА_1 13 листопада 2023 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2023 року (повне судове рішення складено 21 липня 2023 року).  
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи. 
 
У грудні 2023 року на виконання ухвали Верховного Суду від 29 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким визнати право спільної сумісної власності на квартиру за сторонами у рівних частках.
 
В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судових рішень указує пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: пункти 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Касаційна скарга обґрунтована тим, що сторони з 1993 року спільно проживали, вели спільне господарство, бюджет та об`єднали свою працю та доходи для набуття спільного майна в інтересах сім`ї. ОСОБА_1 просив апеляційний суд викликати свідків, які мали зі сторонами дружні стосунки, які є на багатьох спільних фото, що були свідками різних життєвих подій сторін, зокрема народження сина, укладення шлюбу, фінансування будівництва та отримання свідоцтва на право власності квартири, що інвестувалась за спільні кошти. ОСОБА_1 зазначає, що всі ці моменти спілкувались і святкували разом з друзями. Також ОСОБА_1 в судовому засіданні звертався  до суду з проханням, щоб ОСОБА_2 надала суду довідку про доходи на момент купівлі квартири або вказала джерело коштів. Які інвестувались з в будівництво спірної квартири, однак суд не вбачав в цьому доціольності. Обгрунтовуючи підстави касаційного оскарження,  ОСОБА_1 у скарзі зазначив, що апеляційний суд відмовив у задоволенні заяви відповідача про виклик свідків, які суттєво могли вплинути на рішення суду, відмовив у проханні ОСОБА_1 у запиті про отримання довідки про заробітну плату ОСОБА_2 на час підписання інвестиційного контракту на будівництво спірної квартири, не було досліджено джерело фінансування, не було досліджено факт ведення сумісного господарства та спільного життя протягом семи років до підписання інвестиційного контракту на будівництво спірної квартири.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 
 
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга на підпункт перший частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази) має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на пункт 1, 2 або 3 частини другої статті 389 цього Кодексу як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення і у ній відсутнє обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень, зокрема, відсутнє відповідне обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України.
 
Посилання в уточненій касаційній скарзі на те, що суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) за відсутності обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Сама по собі вказівка на те, що суд необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).
 
Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від  29 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       В. І. Крат