УХВАЛА
 
11 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 463/1768/16
провадження № 61-14555ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 червня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                         третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кайзервальд Львів», про усунення перешкод у користуванні будинком, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні спільною стіною будинків та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком і приналежність стіни будинку, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
09 жовтня 2023 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Личаківського районного суду       м. Львова від 24 червня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду                  від 18 квітня 2022 року у вказаній вище справі. 
Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2023 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та встановлено заявникові строк для усунення її                                   недоліків, зокрема, зазначення обставин, передбачених пунктами 1, 2 частини третьої статті 394 ЦПК України, за наявності яких строк на касаційне оскарження судових рішень може бути поновлений та надання нової редакції касаційної скарги, в якій зазначити, в чому полягає неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права з вказівкою на випадки, передбачені статтею 389 ЦПК України .
13 листопада 2023 року до Верховного Суду надійшло клопотання                              ОСОБА_1 про продовження строку на усунення недоліків.  
Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2023 року продовжено                             ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, встановлений ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2023 року. 
 
10 січня 2024 року, на виконання вимог ухвали, до Верховного Суду надійшла уточнена касаційна скарга ОСОБА_1 . 
 
Проаналізувавши надані на усунення недоліків матеріали на відповідність вимогам частини другої статті 392 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що недоліки касаційної скарги ОСОБА_1 усунула не в повному обсязі. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
В уточненій касаційній скарзі, яка надійшла на виконання вимог ухвали суду, ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права та зазначає, як підставу касаційного оскарження судових рішень, пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) та посилається на відхилення судів попередніх інстанцій від правозастосовчої практики Верховного Суду, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня                2004 року № 7 та постанові Верховного Суду від 06 вересня 2022 року у справі                  № 134/50/18 (провадження № 51-853км22). 
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням конкретної норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені                               судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі                      № 523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16).
Вказані обґрунтування касаційного оскарження та посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції як підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Також, не може бути прийняте до уваги посилання заявниці на постанову Верховного Суду від 06 вересня 2022 року у справі № 134/50/18 (провадження                № 51-853км22), оскільки вказаною постановою Верховний Суд розглядав касаційну скаргу на судові рішення ухвалені в кримінальному провадженні за обвинуваченням особи у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України. 
Отже, заявницею не в повній мірі виконано вимоги пункту 1 частини другої статті                 389 ЦПК України щодо правового обґрунтування, не конкретизовано який саме висновок щодо застосування норми права, застосованої апеляційним судом, та в яких подібних правовідносинах, не було враховано в оскаржуваному рішенні, що унеможливлює відкриття касаційного провадження. 
Верховний Суд роз`яснює заявнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.
Крім того, ОСОБА_1 не надала та уточнена касаційна скарга не містить заяву про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням обставин, передбачених пунктами 1, 2 частини третьої статті 394 ЦПК України, за наявності яких строк на касаційне оскарження може бути поновлений.
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
За змістом статті 185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи те, що ОСОБА_1 не усунула у повному обсязі недоліки касаційної скарги та не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень та підстав для поновлення строку на касаційне оскарження, така скарга підлягає поверненню заявнику.
Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 червня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кайзервальд Львів», про усунення перешкод у користуванні будинком, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні спільною стіною будинків та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком і приналежність стіни будинку вважати неподаною та повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                                   Є. В. Петров