П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 569/16965/22
Провадження № 22-ц/4815/69/24

Головуючий у Рівненському міському суду
Рівненської області: суддя Першко О.О.
Час, дата і місце проголошення рішення суду першої інстанції: 
12 год. 07 хв. 25 вересня 2023 року
в м. Рівне Рівненської області 
Повний текст рішення складено: 02 жовтня 2023 року.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя: Хилевич С.В.
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач1: ОСОБА_2 ;
відповідач2: Моторне (транспортне) страхове бюро України;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 ;

представники учасників справи:
позивача – адвокат Захарчук Олег Лукич;
відповідача1 – адвокат Таборовець Андрій Петрович;
відповідача2 – адвокат Шклярук Руслан Васильович;

за участі: позивача, його представника та представника Моторного (транспортного) страхового бюро України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Захарчука Олега Лукича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 ; про відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, і моральної шкоди, 
в с т а н о в и в :
       У листопаді 2022 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі – МТСБУ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 ; про відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, а також моральної шкоди. 
       З огляду на це просив стягнути на свою користь з ОСОБА_2 та МТСБУ солідарно матеріальну шкоду у розмірі 5 015,74 гривень, а з ОСОБА_2 - моральну шкоду у розмірі 150 000 гривень. 
       Мотивуючи свої вимоги, позивач покликався на дорожньо-транспортну пригоду (далі – ДТП), яка сталась 09 грудня 2019 року близько 07 год. 45 хв. і внаслідок якої ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Mercedes-Benz 124, номерний знак НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , і рухаючись по автодорозі Київ-Чоп зі сторони м. Рівне в напрямку м. Київ на 309 км+068 м цієї автодороги, що в межах с. Бабин Гощанського району Рівненської області, допустив зіткнення з нерухомим автомобілем Renаult Duster, спеціальний номерний знак НОМЕР_2 , за кермом якого був ОСОБА_1 , що зупинився на забороняючий сигнал світлофора. У результаті ДТП позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. 10 грудня 2019 року старшим слідчим ГУНП в Рівненській області Тумаком І.В. відомості за фактом ДТП внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019180000000334 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Його у кримінальному провадженні визнано потерпілим. Висновком судово-медичної експертизи № 89 від 10 лютого 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 під час ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя. Згодом прокурор змінив кваліфікацію кримінального правопорушення у кримінальному провадженні з ч. 1 ст. 286 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України. На день ДТП обов`язкова цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Mercedes-Benz 124, яким керував ОСОБА_2 , не була застрахована страховиком і відповідно МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих повинно відшкодувати шкоду на умовах, визначених чинним законодавством. Однак станом на 09 листопада 2022 року витрати на лікування позивача та реабілітацію, які склали 5 015,74 гривень, не відшкодовані. Крім того, зазначав, що йому завдано моральної шкоди у 150 000 гривень, яка полягала в душевних стражданнях. 
       Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2023 року відмовлено в задоволенні позову. 
       На рішення суду представником позивача – адвокатом Захарчуком О.Л. подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
       На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про те, що матеріали справи містять належні, допустимі та достатні докази, які спонукають до задоволення позовних вимог. Щодо вини ОСОБА_2 , то вона, на переконання заявника, доведена в ході досудового розслідування. Посилався при цьому на викладений у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у цивільній справі №350/1425/17 правовий висновок, який регулює правильне застосування норм права при вирішення існуючих правовідносин. 
       З наведених підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове - про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та МТСБУ 5 015,74 гривень матеріальної та 150 000 гривень моральної шкоди на користь ОСОБА_1 .
       У поданих відзивах відповідачі просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. Викладені ними заперечення щодо апеляційної скарги зводились до того, що суд правильно відмовив в задоволенні позову з підстав відсутності встановленої винуватості ОСОБА_2 у скоєнні ДТП, недоведеності вимог про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди в силу процесуального законодавства, а також через порушення ОСОБА_1 встановлених спеціальним законом порядку та строків повідомлення про ДТП та подання заяви про виплату страхової суми. 
       Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. 
       З матеріалів справи вбачається, що згідно з витягом із Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 грудня 2019 року старшим слідчим ГУНП в Рівненській області Тумаком І.В. внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019180000000334 відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
       У викладі обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зазначено, що 09 грудня 2019 року близько о 07 год. 45 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Mercedes-Benz 124, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Київ-Чоп зі сторони м. Рівне в напрямку м. Київ на 309км+068м вказаної автодороги, що в межах с. Бабин Гощанського району Рівненської області, допустив зіткнення з нерухомим автомобілем Renаult Duster, спеціальний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який зупинився на забороняючий сигнал світлофора. У результаті ДТП водій автомобіля Renаult Duster отримав тілесні ушкодження.
       Постановою від 03 квітня 2020 року змінено кваліфікацію кримінального провадження у кримінальному провадженні № 12019180000000334 від 10 грудня 2019 року з ч. 1 ст. 286 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України. Відомості про прийняте рішення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17 квітня 2020 року.
       Відповідно до постанови від 07 грудня 2022 року кримінальне провадження № 12019180000000334 від 10 грудня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, та направлено копії матеріалів досудового розслідування відносно ОСОБА_2 до УПП в Рівненській області ДПП України для прийняття рішення відповідно до положень Кодексу України про адміністративні правопорушення.
       З постанови видно, що 09 грудня 2019 року близько 07 год. 45 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки Mercedes-Benz 124, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 309 км+068 м автодороги М-06 сполученням Київ-Чоп, в населеному пункті с. Бабин, Рівненського району Рівненської області, зі сторони м. Рівне в напрямку м. Київ із перевищенням максимально допустимої швидкості руху у населеному пункті, понад 50 км/год, проявив безпечність та неуважність, не зменшив швидкість, а продовжив рух, в результаті чого наздогнав попутні транспортні засоби, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, не врахував дорожню обстановку під час виконання маневру зупинки транспортного засобу – гальмування, наздогнав попутній поліцейський автомобіль марки Renаult Duster, спеціальний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який зупинився на забороняючий сигнал світлофора перед дорожньою розміткою 1.12 "Стоп – лінією" ліворуч краю дороги, внаслідок чого допустив зіткнення із задньою частиною даного автомобіля. В результаті ДТП водій автомобіля марки "Renаult Duster", спеціальний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 згідно з висновком комісії судово-медичної експертизи № 412/21 отримав тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку і відповідно "Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Враховуючи, що кримінальна відповідальність за ст. 286 КК України настає за умови заподіяння наслідків у вигляді фізичної шкоди, яка є не менш небезпечною, ніж середньої тяжкості тілесне ушкодження, то заподіяння в результаті порушень правил безпеки дорожнього руху легких тілесних ушкоджень виключає застосування ст. 286 КК України, а тому відсутній склад кримінального правопорушення, що є підставою для закриття кримінального провадження.
Вважаючи, що внаслідок порушення суб`єктивних цивільних прав через ДТП йому завдано матеріальної шкоди, пов`язаної з лікуванням, та моральної шкоди, що полягала у частковій втраті здоров`я, психічної рівноваги, переживаннях і побоюваннях перед транспортними засобами, що рухаються по проїжджій частині дороги, у листопаді 2022 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до відповідачів, де просив стягнути солідарно із ОСОБА_2 та МТСБУ 5 015, 74 гривні матеріальної шкоди, а з ОСОБА_2 – 150 000 гривень моральної шкоди.
       Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що вина ОСОБА_2 не встановлена, а тому відсутні правові підстави для судового захисту права позивача та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. При цьому суд відхилив доводи представника ОСОБА_1 про те, що постановою слідчого про закриття кримінального провадження та направлення матеріалів для притягнення особи до адміністративної відповідальності встановлено вину, оскільки в силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України лише ухвала суду про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності має преюдиційне значення для розгляду справи. Також суд відхилив надані докази на підтвердження матеріальної шкоди через їхню неналежність та недопустимість. Підставою для відмови в задоволенні вимог до МТСБУ суд також зазначив пропуск позивачем строків звернення з повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування. 
Проте з такими висновками погодитися не можна.
       Так, саме по собі покликання позивача на існування солідарного обов`язку у спірних правовідносинах не може бути підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги, а спонукає до визначення судом суб`єктів в справі, відповідальних за відшкодування заявлених до стягнення видів шкоди та розподілу між ними відповідного обов`язку в встановлених законодавством межах. 
       Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що його дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. 
       При цьому всупереч висновкам суду попередньої інстанції відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України не означає відсутності вини для цивільно-правової відповідальності. 
       В даному випадку саме постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.
       Отже, правильним є твердження заявника, що вина ОСОБА_2 у заподіянні шкоди ОСОБА_1 доведена в ході досудового розслідування об`єктивними і переконливими доказами.
       Незважаючи на те, що відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має й свої межі, за якими відповідальність виключається, а саме непереборна сила та умисел потерпілого, однак у справі, яка переглядається, відсутні обставини непереборної сили чи того, що потерпілий передбачав, бажав або свідомо допускав настання ДТП.
       Оскільки в матеріалах справи наявні достатні докази для з`ясування цієї обставини, тому в колегії суддів немає правової необхідності для прийняття долучених до апеляційної скарги документів. 
       Згідно зі ст.ст. 23, 1188 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Моральна шкода полягає:
       1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
       2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:
       1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;
       2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;
       3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
       Відповідно до пункту "а" ч. 41.1. ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на МТСБУ поширюється обов`язок відшкодувати шкоду, пов`язану з лікуванням позивача, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, позаяк цивільно-правова відповідальність власника Mercedes-Benz 124, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 , не була застрахована страховиком.
       При цьому апеляційний суд не погоджується з тими доводами, що неповідомлення позивачем МТСБУ про факт ДТП та неподання заяви про страхове відшкодування у даному випадку може слугувати підставою для відмови в задоволенні вимоги до цього відповідача. 
       Статтею 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено вичерпний перелік підстав відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). 
       Зважаючи на те, що позивач є потерпілим, то згідно з ч. 37.1.3. цієї статті підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування може бути невиконання ним визначених Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язків лише в тому випадку, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. 
       Між тим, матеріалами справи встановлені як факт ДТП, так і причини та обставини її настання, а тому невиконання потерпілим обов`язку з повідомлення про подію не має істотного значення. 
       Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 зроблено правовий висновок про те, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", загалом не є обов`язковим та не виключає права особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Частиною 37.1.4. ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути й неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. 
       Оскільки шкода, пов`язана з лікуванням, - це шкода, що заподіяна здоров`ю, то позивачем пред`явлено відповідну позовну вимогу в межах встановленого частиною 37.1.4. ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" строку, а тому в її задоволенні не може бути відмовлено й з цих підстав. 
       Визначаючи розмір відшкодування позивачу шкоди, пов`язаної з лікуванням, за рахунок МТСБУ, колегія суддів бере до уваги норму ст. 24 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". 
       Так, згідно з частиною 24.1. цієї статті у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
       Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
       Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів.
       При вирішенні цих правовідносин судом обґрунтовано зазначено, що надані позивачем докази на лікування є неналежними та недостатніми, зокрема, через відсутність документів відповідного закладу охорони здоров`я, які б доводили необхідність і доцільність їхнього придбання. 
       Для долучення до матеріалів справи представником позивача – адвокатом Захарчуком О.Л. в суді апеляційної інстанції надано копії медичних документів, а саме епікризів, виписок із медичної карти хворого, висновку дослідження магнітно-резонансної томографії. 
       Між тим, тлумачення положень п. 6 ч. 2 ст. 356, ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
       Розв`язуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
       Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 638/12578/17 (провадження № 61-36923св18). 
       Проте позивач, не надавши такі докази на обґрунтування позовних вимог до суду першої інстанції, реалізував належні йому процесуальні права на власний розсуд, а поважних причин для цієї процесуальної дії не навів. 
       Також виняткового значення для правильного вирішення вимоги про відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, ці докази не мають. 
       Згідно з ч. 24.3. ст. 24 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.
       Тобто в розмірі 1/30 мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів.
       Розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року становив 4 173 гривень.
       На підставі здобутих в ході досудового розслідування документів, зокрема висновку експерта №412/21, колегія суддів дійшла висновку, що позивач фактично лікувався за отриманими внаслідок ДТП ушкодженнями здоров`я безпосередньо з дня події по 17 грудня 2019 року в КНП ЦМЛ РМР, а з 18 грудня 2019 року по 02 січня 2020 року - в КП "Рівненський обласний госпіталь ветеранів війни" РОР. 
       Тобто перебував на лікуванні у закладах охорони здоров`я в зв`язку із отриманою в ДТП шкодою 25 днів. 
       З урахуванням цього розмір належної до відшкодування шкоди на лікування від МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих становитиме 3 447,50 гривень (4 173?30*25).
       Дійти до обґрунтованого висновку з матеріалів справи, що подальше лікування потерпілого перебуває в причинно-наслідковому зв`язку з отриманими в ДТП ушкодженнями здоров`я, неможливо. Незважаючи на те, що підставою звернення в заклади охорони здоров`я та в встановлених діагнозах вказується така причина лікування як заподіяний 09 грудня 2019 року перелом лобної кістки в ході досудового слідства й висновком судово-медичної експертної комісії №412/21 було встановлено, що цей перелом не пов`язаний з ДТП, а мав місце значно раніше. 
Не заслуговують на увагу і не приймаються колегією суддів копія ухвали слідчого судді Рівненського міського суду від 20 листопада 2023 року за наслідками розгляду скарги ОСОБА_2 на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницький з дислокацією у м. Рівне, та копія заяви про вчинення кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 383, ч. 2 ст. 384 КК України від 03 листопада 2023 року. Так, копії зазначених документів були подані до апеляційного суду перед судовим засіданням 16 січня 2024 року. При цьому ці документи здобуто після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, тобто вони не були предметом їх дослідження судом попередньої інстанції.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Щодо відшкодування моральної шкоди, то спонукань для покладення на МТСБУ цього обов`язку відсутні, оскільки згідно зі ст. 261 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" це Бюро відшкодовує таку шкоду лише у випадках, передбачених пунктами "г" і "ґ" ч. 41.1 та пунктом "в" ч. 41.2 ст. 41 Закону "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". 
       Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений ст. 261 та ч. 27.3 ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
       Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені ст. 23 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
       Натомість в спірних правовідносинах позивач заявляє про відшкодування шкоди з підстав п. "а" ч. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
       При цьому, як з`ясовано матеріалами справи, ОСОБА_2 є учасником бойових дій, що підтверджується лише доданим в суді апеляційної інстанції посвідченням. 
       Тобто на нього поширюється дія п. "г" ч.1 41.1. ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". 
       Проте, незважаючи на наявність відповідної пільги, цивільно-правову відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях позивача, зазнаних від ДТП, повинен нести саме ОСОБА_2 , оскільки наявність причинно-наслідкового зв`язку між його діями та шкодою встановлена матеріалами справи, а позивач просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, аніж передбачені ст. 23 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
       Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
       Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
       Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
       Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ч.1 ч.2 ст. 23 ЦК України).
       Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
       Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України).
       Виходячи з положень ст.ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).
       Разом з тим заявлена до відшкодування моральна шкода позивачем непропорційно завищена у співвідношенні до отриманих ним душевних страждань, характеру ушкоджень здоров`я, понесених на лікування витрат, часу лікування та інших обставин справи. 
       З урахуванням заподіяння внаслідок ДТП позивачу саме легких тілесних ушкоджень, ненадання належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, що спонукало б визначити об`єктивний розмір, а також з огляду на принципи виваженості, розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про визначення розміру у 5 000 гривень.
       Щодо розподілу заявлених представником ОСОБА_2 – адвокатом Таборовцем А.П. та представником ОСОБА_1 – адвокатом Захарчуком О.Л. понесених їхніми довірителями витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд виходить з такого. 
       Згідно з ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято додаткову постанову у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), де зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. 
       За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. 
       Для цілей розподілу судових витрат:
-        розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
-        розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.
       У разі недотримання останніх вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
       Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       Підсумовуючи, можна зробити висновок, що Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1.) їх дійсність; 2.) необхідність; 3.) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
       Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального кодексу України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
       В пред`явленому позові ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 20 000 гривень цих витрат, з яких по 10 000 гривень за послуги кожного з своїх представників - адвокатів Захарчука О.Л. та Захожого С.А. При цьому про стягнення правничої допомоги з МТСБУ на користь позивача не заявлялось. 
       На підтвердження понесених витрат до позову надавались квитанції до прибуткових касових ордерів, ордери на надання правової допомоги та акти приймання-передачі наданих послуг. 
       У цих актах вказується те, що виконавець надав, окрім послуг в справі, яка переглядається, послуги як представника на досудовому розслідуванні. 
       Однак відповідно до процесуального законодавства судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом виключно цивільної справи, в якій вони понесені (ст. 133 ЦПК України), тому підстави вирішувати питання розподілу понесених витрат на досудовому слідстві відсутні. 
       При цьому представник відповідача - адвокат Таборовець А.П. в суді попередньої інстанції заявляв про відшкодування за рахунок позивача також 20 000 гривень витрат на професійну правничу.
       Загалом на підтвердження витрат відповідача його представником були подані докази: договір про надання правової (професійної правничої) допомоги, додаткова угода до договору про надання правової (професійної правничої) допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт до договору, в якому зазначено детальний опис наданих послуг в справі, квитанція до прибуткового касового ордера.
       Також адвокат Таборовець А.П. просив відшкодувати 10 000 гривень понесених довірителем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а на підтвердження цього надав ордер на надання правничої допомоги та копію додаткової угоди про надання правничої допомоги. 
       Між тим, апеляційний суд дійшов висновку про те, що надані докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначених розмірах, адже він є необґрунтованим і не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
       Також такі витрати є непропорційними складності справи для адвокатів і виконаних ними робіт, адже, як зазначалось, спірні правовідносини виникли з приводу відшкодування шкоди, пов`язаних з ДТП, де потерпілому були заподіяні лише легкі тілесні ушкодження.
       Ураховується й відсутність дій ОСОБА_2 щодо досудового вирішення спору, неправильність дій позивача з приводу обґрунтувань вимог та визначення розміру шкоди, безпідставне завищення вимог і подання необґрунтованих клопотань. 
       Отже, беручи до уваги наведене, зважаючи на обов`язок суду провести взаємозалік судових витрат унаслідок часткового задоволення позову (ч.10 ст. 141 ЦПК України), виходячи з критерію обґрунтованості, пропорційності судових витрат, а також розумності їхнього розміру і конкретних обставин справи, апеляційний суд вважає, що на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 слід стягнути 3 000 гривень витрат на правничу допомогу.
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
       Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Як убачається, при вирішенні спірних правовідносин суд першої інстанції увагу на зазначенені обставини не звернув, що унеможливлює чинність оскаржуваного рішення. 
       Підставою для прийняття нової постанови – про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-383, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Захарчука Олега Лукича задовольнити частково. 
       Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2023 року скасувати. 
       Позов задовольнити частково.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
       Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 3 447 (три тисячі чотириста сорок сім) гривень 50 копійок страхового відшкодування.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000 (три тисячі) гривень витрат на правничу допомогу адвоката в судах першої та апеляційної інстанції.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
       Позивач: ОСОБА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .
       Відповідач: ОСОБА_2 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 .
       Відповідач: Моторне (транспортне) страхове бюро України; місцезнаходження: Русанівський бульвар, буд. 8, м. Київ; код ЄДРПОУ: 21647131.
       Третя особа: ОСОБА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ; серія і номер паспорта громадянина України та РНОКПП невідомі.

Повний текст постанови складено: 16.01.2024

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич 

Судді:                                                                        С.О. Гордійчук

                                                                       С.С. Шимків