ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2024 року	Львів	Справа № 300/2771/23 пров. № А/857/17701/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії : 
головуючого судді:                              Гуляка В.В. 
суддів:                                                  Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, 
на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року (суддя – Панікар І.В., час ухвалення – 11:47 год., місце ухвалення – м. Івано-Франківськ, дата складення повного тексту – 18.09.2023), 
в адміністративній справі №300/2771/23 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, 
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 

                                                            встановив:  

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018; 2) зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити позивачу щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018. 
Відповідач у суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення щодо задоволення позовних вимог. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.08.2023 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції частково не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині підлягає скасуванню та ухваленню у ній нового рішення через неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, підстави яких викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (позивач) зазначає, що суд першої інстанції не вирішив спір по суті. Зауважує, що позовна вимога, заявлена у цій адміністративній справі, фактично містить у собі вимогу про встановлення судом факту (розміру щомісячної додаткової грошової винагороди), що має юридичне значення. Виключно визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобов`язання його нарахувати і виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену Постановою №889 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018, буде ефективним способом захисту прав позивача. Натомість суд першої інстанції не застосував ефективний спосіб захисту, що відповідає змісту порушеного права, а також забезпечує реальне поновлення прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Вважає скаржник, що рішення суду першої інстанції в зазначеній частині не ґрунтується на нормах матеріального права, а тому є незаконним, тобто ухваленим з порушенням норми процесуального права. Вказує апелянт, що після 04.07.2016 позивач мав право на одержання щомісячної додаткової грошової винагороди до місячного грошового забезпечення, що дорівнює 100 % місячного грошового забезпечення. Позивач мав цілком правомірні очікування на одержання додаткової грошової винагороди у гранично допустимому розмірі - у розмірі до місячного грошового забезпечення як-то визначено в підпункті 1 пункту 2 Постанови №889. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить оскаржене рішення суду від 21.08.2023 скасувати частково та ухвалити нове рішення у відповідній частині, а саме визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої Постановою №889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018 та зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити позивачу щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену Постановою №889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018. 
Також з рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду першої інстанції є незаконне та необґрунтоване, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з невідповідністю висновків обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач) зазначає про необґрунтований висновок суду щодо наявності підстав для отримання щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018, оскільки на час спірних правовідносин та до відрядження до органів прокуратури позивач не обіймав штатних посад у Збройних Силах України та, як наслідок, йому щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою №889, за попереднім місцем служби не виплачувалася, відсутні підстави для збереження такої винагороди та її виплати за час проходження військової служби в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, тим більше за рахунок коштів, передбачених на утримання органів прокуратури. Суд першої інстанції неповно з`ясував усі обставини справи щодо наявності підстав для отримання щомісячної додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 , передбаченої Постановою №889, через що зробив висновок, який не відповідає обставинам справи. Крім того, суд першої інстанції не надав оцінку доказам у справі щодо суб`єкта встановлення щомісячної додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 , передбаченої Постановою №889, розміру такої винагороди та порядку її виплати в результаті чого дійшов хибного висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою №889. Відповідачем під час розгляду справи в суді зверталась увага, що розмір щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 ОСОБА_1 не визначався Міністерством оборони України, що підтверджено листом Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 26.09.2023 №423/6143. Вказує апелянт, що спірна виплата проводиться у межах затвердженого фонду грошового забезпечення у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України. При цьому виплата цієї винагороди за рахунок коштів, передбачених на утримання органів прокуратури суперечитиме положенням законодавства. Таким чином, будь-якої протиправної бездіяльності з боку відповідача щодо не нарахування та невиплати щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої Постановою №889, не допущено, а відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Окрім того, на думку апелянта, висновки Верховного Суду, сформовані у його постановах в справах №№ 520/21428/21, 640/19556/18, не є релевантними до спірних правовідносин. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить оскаржене рішення суду від 21.08.2023 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому висловив непогодження з її доводами. Просить у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити повністю. 
Відповідач подав письмові заперечення на апеляційну скаргу позивача, в яких просить не враховувати доводи позивача та покликання позивача на судову практику. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг позивача і відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що вказані апеляційні скарги слід залишити без задоволення. 

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України згідно контракту та був відрядженим до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі. 
Зокрема, в період з 04.07.2016 по 28.04.2022 позивач проходив військову службу у військовій прокуратурі Південного регіону України на військових посадах, а саме: начальника відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері військової прокуратури Південного регіону України, начальника відділу представництва інтересів держави, протидії корупції у військовій сфері та в оборонно-промисловому комплексі, начальника слідчого відділу управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності військової прокуратури Південного регіону України, начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Південного регіону України. 
20 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018. 
За результатами розгляду вказаної заяви відповідач листом від 04.05.2023 за №21-2285ВИХ-23 повідомив ОСОБА_1 про відсутність у Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону повноважень самостійно встановлювати розмір винагороди та виплачувати відповідні кошти (а.с. 9). 
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду. 

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг позивача і відповідача, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного. 
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. 
Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо». 
Військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України "Про прокуратуру" і проходять військову службу відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України. 
Військові звання вищого офіцерського складу військовослужбовцям військової прокуратури присвоюються Президентом України, інші військові звання - відповідно до встановленого законодавством порядку проходження військової служби. 
Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно керувався наступними правовими нормами. 
Так, відповідно до частини 1 статті 81 Закону України "Про прокуратуру", заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 
Згідно з частиною 2 статті 81 Закону України "Про прокуратуру", заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. 
Згідно з частиною 8 статті 81 Закону України "Про прокуратуру", грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом. 
Відповідно до пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, установлених цією постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців. 
Відповідно до частини 4 статті 83 Закону України "Про прокуратуру", на військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії. 
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Згідно з частиною 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. 
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова №889), зокрема пунктом 1, установлено щомісячну додаткову грошову винагороду:
1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року- у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
4) військовослужбовцям Національної гвардії (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення:
5) військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
6) співробітникам кадрового складу (військовослужбовцям) Служби зовнішньої розвідки - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення. 
Згідно з пунктом 2 Постанови №889, граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення. 
Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі №640/19556/18 проаналізував зміст частини четвертої статті 27, частини четвертої статті 83 Закону №1697-VII у взаємозв`язку з положеннями статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ, статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ та дійшов висновку, що військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом №1697-VII, разом з тим вони проходять військову службу особливого характеру відповідно до Закону №2232-ХІІ та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України. 
Частиною 8 статті 81 Закону №1697-VII передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом. Тобто наведеною нормою визначено, що військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури, виплачується саме грошове забезпечення. 
Разом з тим, відносини в контексті виплати грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах врегульовані цим же законом, а саме частиною четвертою статті 27 та частиною четвертої статті 83Закону №1697-VII. 
Тобто положення частини восьмої статті 81 Закону № 1697-VII підлягають застосуванню у сукупності із частиною четвертою статті 27 та частиною четвертої статті 83 цього Закону, які містять пряму відсилку до спеціального законодавства, що регулює виплату військовослужбовцям грошового забезпечення як складової гарантованого державою таким особам соціального захисту. 
Таким чином, у контексті спірних правовідносин у справі №640/19556/18 Верховний Суд дійшов висновку, що визначення частиною восьмої статті 81 Закону №1697-VII складу грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах на підставі цього Закону, тобто із визначенням посадового окладу відповідно до прокурорсько-слідчої посади, не звільняє відповідача від обов`язку здійснювати виплату складових грошового забезпечення, зокрема, надбавки за вислугу років, відповідно до положень законодавчих актів про військову службу. 
Системний аналіз вказаних приписів, дозволяє зробити висновок, що до дня початку роботи Спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил військовослужбовці Військової прокуратури об`єднаних сил у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII, при цьому, вони проходять військову службу особливого характеру відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для військовослужбовців. Тобто, на військовослужбовців військової прокуратури поширюється законодавчі акти про військову службу, які регулюють порядок призначення, проходження, звільнення з військової служби, у тому числі приписи Постанови №889. 
Зі змісту Постанови №889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки пп.2 пунктом 1 Постанови №889 встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби), тому позивач має право на отримання щомісячної додаткової грошової винагороди у спірний період. 
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі №520/21428/21, та всупереч доводам апелянта (відповідача), є релевантними до спірних правовідносин. 
Крім того, апеляційний суд наголошує, що за наявності у позивача права на отримання щомісячної додаткової винагороди, передбаченого чинним законодавством, не визначення розміру вказаної винагороди Міністерством оброни України свідчить про протиправну бездіяльність вказаного суб`єкта владних повноважень, проте не може бути перешкодою у реалізації військовослужбовцем своїх соціальних права, чим спростовуються доводи апелянта у цій частині. 
Таким чином, у спірний період відповідач повинен був нараховувати та виплачувати позивачу щомісячну додаткову грошову винагороду. 
Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем за час проходження служби за період з 04.07.2016 по 28.02.2018 протиправно не нараховувалась та не виплачувалась позивачу щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі, передбаченому  Постановою №889, що підтверджується довідкою про складові заробітної плати/грошового забезпечення, виданою ОСОБА_1 (а.с. 38-41). 
За наведеного правового регулювання, ураховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі №520/21428/21, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу спірну щомісячну додаткову грошову винагороду. 
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Відносно доводів апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не вирішено спір по суті вимог, вважаючи, що виключно визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобов`язання його нарахувати і виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену Постановою №889 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018, буде ефективним способом захисту прав позивача, колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки як правильно вказав суд першої інстанції, обов`язок визначення розміру місячної грошової допомоги законодавством покладено на відповідача, віднесено до його владних повноважень, відтак, не може перебиратися судом. 
Крім того, такі повноваження відповідача щодо визначення конкретного розміру щомісячної додаткової грошової винагороди для позивача за розглядуваний період, ще відповідачем не реалізовано. 
У зв`язку з цим, з метою повного та ефективного захисту порушеного права позивача суд обґрунтоване прийняв рішення про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою №889 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018. 
Доводи апеляційної скарги позивача у відповідній частині не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг позивача і відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                          постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону – залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року в адміністративній справі №300/2771/23 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль