ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2023 року
м. Київ
справа № 199/8352/20
провадження № 61-926св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дажук Марина Вячеславівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Нодарі Михайлович, Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Лебідь Олексій Павлович, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 червня 2021 року в складі судді Подорець О. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року в складі колегії суддів Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М. В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М., Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання недійсними дубліката договору дарування, довіреності, договорів купівлі?продажу та скасування державної реєстрації правочинів.
Позовна заява обґрунтована тим, що 20 листопада 2020 року відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Тель?Авів-Яффа за заявою спадкоємця ОСОБА_1 . 
Проте з`ясувалося, що від імені ОСОБА_5 майже через 9 років після його  смерті видано довіреність на ім`я ОСОБА_2 , за якою отримано дублікат договору дарування від 02 липня 1994 року, на підставі якого ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . За вказаними обставинами порушено кримінальне провадження № 12020040630001465, яке розслідується Амур?Нижньодніпровським відділенням поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області (далі - Амур?Нижньодніпровське ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області). Крім того, ОСОБА_5 виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїлю ще у 1989 році, паспорта громадянина України не отримував. 
За таких обставин, позивач вважає, що на момент здійснення правочинів волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним, оскільки останній помер за 9 років до вчинення оспорюваних правочинів.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію: 
довіреності, виданої ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М. В. 01 липня 2020 року, за реєстровим номером № 1412; 
дубліката договору дарування квартири АДРЕСА_1 , виданого 04 серпня 2020 року Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області; 
договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 , від імені якого діяв      ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М. 17 серпня 2020 року, реєстровий номер № 1030; 
договору купівлі?продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М. 18 листопада 2020 року, реєстровий номер № 1634; 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх прийняття
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська             від 24 червня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним дублікат договору дарування квартири АДРЕСА_1 , виданий 04 серпня 2020 року Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М. 17 серпня 2020 року, реєстровий номер № 1030.
Скасовано рішення про державну реєстрацію довіреності, виданої  ОСОБА_5 , громадянину ОСОБА_2 , та посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М. В., від 01 липня 2020 року, реєстровий номер № 1412.
Скасовано рішення про державну реєстрацію дубліката договору дарування квартири АДРЕСА_1 , виданого 04 серпня 2020 року Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області.
Скасовано рішення про державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М. 17 серпня 2020 року, реєстровий номер № 1030.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В іншій частині позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що на день надання довіреності від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М. В. 01 липня 2020 року, за реєстровим номером № 1412, ОСОБА_5 вже помер, не міг її погодити та підписати, а тому така довіреність є нікчемною, що не потребує визнання її недійсною.
Вказане свідчить, що перехід права власності на спірну квартиру за отриманим дублікатом договору дарування та на підставі вищезазначеної довіреності, відбувся з порушенням вимог закону, що є підставою для визнання недійсним дубліката договору дарування квартири та визнання недійсним договору купівлі?продажу квартири.
Оскільки довіреність, видана ОСОБА_5 громадянину ОСОБА_2 , є нікчемною, а договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений на підставі цієї довіреності, є недійсним, слід скасувати рішення про державну реєстрацію вказаної довіреності, рішення про державну реєстрацію дубліката договору дарування квартири та рішення про державну реєстрацію договору купівлі?продажу квартири.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська              від 24 червня 2021 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки перехід права власності на спірну квартиру за отриманим дублікатом договору дарування та на підставі вищезазначеної довіреності відбувся з порушенням вимог закону, що є підставою для визнання недійсним договору дарування квартири, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у даній справі та її права нічим не порушені, колегія суддів відхилила, оскільки відповідно до розпорядження про спадщину ОСОБА_5 призначив спадкоємцем свого майна дружину - ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами справи, а тому вона є належним позивачем в цій справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Лебідь О. П., просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: суди попередніх інстанцій застосували норму права без врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 643/9783/16, від 08 квітня 2020 року у справі № 761/310/17.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій встановлено право ОСОБА_1 на спадщину за відсутності належних та допустимих доказів його наявності.
Зазначає також, що суди попередніх інстанцій помилково вважали доведеним наявність порушеного права ОСОБА_1 оспорюваними правочинами.
Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник відповідача подавав заяву про звернення з відповідним судовим дорученням до суду Держави Ізраїлю або іншого компетентного органу цієї держави для отримання пояснень від ОСОБА_6, власника паспорта Держави Ізраїлю № НОМЕР_1 , щодо відомих обставин справи № 199/8352/20, оскільки з наявних у справі матеріалів можна дійти висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є різними особами. Проте апеляційним судом відхилено вказану заяву та не з`ясовано обставин різниці у прізвищах зазначених осіб.
Заявник вказує, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок між оспорюваними правочинами та порушенням конкретних прав позивача.
Разом з тим, надати належні докази твердженням відповідача про те, що не встановлено, який саме ОСОБА_5 помер і чи є це одна особа з особою, яка була власником спірної квартири, відповідач та його представник позбавлені можливості з огляду на невстановлення судом першої інстанції фактичного місцезнаходження оригіналів долучених до позовної заяви доказів, а відповідно і подання до суду клопотання про витребування їх для огляду та дослідження змісту у судовому засіданні.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Лебідь О. П.,  у січні 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
Справа № 199/8352/20 надійшла до Верховного Суду 03 березня 2023 року.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що 01 липня 2020 року від імені ОСОБА_5 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М. В. посвідчено довіреність на ім`я ОСОБА_2 , реєстровий номер 1412.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М., зареєстрованого в реєстрі за № 1030, ОСОБА_2 , який діяв за дорученням від імені ОСОБА_5 , передав ОСОБА_3 у власність квартиру  АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18 листопада 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М., зареєстрованого в реєстрі за № 1634, ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 у власність квартиру  АДРЕСА_1 .
Згідно з договором дарування від 02 липня 1994 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 26 липня 2011 року Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїлю, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що на день надання довіреності від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М. В. 01 липня 2020 року, за реєстровим номером № 1412, ОСОБА_5 вже помер, не міг її погодити та підписати, а тому така довіреність є нікчемною, що не потребує визнання її недійсною.
Вказане свідчить, що перехід права власності на спірну квартиру за отриманим дублікатом договору дарування та на підставі вищезазначеної довіреності, відбувся з порушенням вимог закону, що є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними.
Оскільки довіреність, видана ОСОБА_5 громадянину ОСОБА_2 , є нікчемною, та договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений на підставі цієї довіреності, є недійсним, слід скасувати рішення про державну реєстрацію вказаної довіреності, рішення про державну реєстрацію дубліката договору дарування квартири та рішення про державну реєстрацію договору купівлі?продажу квартири.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, враховуючи наступне.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що «Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.
За правилами пункту 3 частини першої статті 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі смерті довірителя або повіреного.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 помер    ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наданим свідоцтвом про смерть (т. 1 а. с.13).
На день надання довіреності від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М. В. 01 липня 2020 року за реєстровим номером № 1412, ОСОБА_5 вже помер. 
Отже, враховуючи вказані обставини, ОСОБА_5 не міг погодити та підписати вказану довіреність, тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що така довіреність є нікчемною та не потребує визнання її недійсною.
Оскільки перехід права власності на спірну квартиру, зокрема, на підставі вищезазначеної довіреності відбувся з порушенням вимог закону, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М. 17 серпня 2020 року, реєстровий номер № 1030.
Крім того, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходячи з того, що довіреність, видана ОСОБА_5 громадянину    ОСОБА_2 від 01 липня 2020 року є нікчемною, та договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений на підставі цієї довіреності, є недійсним, правильно скасував рішення про державну реєстрацію вказаних правочинів.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що заявлені позивачем вимоги є неналежним способом захисту порушеного права, колегія суддів зазначає таке.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (частина перша статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом, та статті 15, 16 ЦК України).
За змістом статті 13 ЦПК України в редакції, чинній на момент звернення до суду із позовом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).
За змістом частин другої, третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Нормами цивільного законодавства передбачений спосіб захисту цивільних прав та інтересів, зокрема й шляхом визнання правочину недійсним, правові засади для застосування якого врегульовані приписами статей 215-236 ЦК України.
Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.
За положеннями частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_5 відповідно до розпорядження про смерть від  06  листопада 2011 року, просила визнати недійсним правочини, які порушують її спадкові права, а саме довіреність від 01 липня 2020 року, видану    ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 , дублікат договору дарування квартири АДРЕСА_1 , від 04 серпня 2020 року, договори купівлі-продажу цієї квартири від 17 серпня 2020 року та від 18 листопада 2020 року, а також задовольнити похідні вимоги про скасування державної реєстрації цих правочинів. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Отже, позивач, яка була позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права, зокрема, отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 та зареєструвати за собою право власності на спірну квартиру, яка належала вказаному спадкодавцеві, обрала той спосіб захисту своїх порушених прав, передбачений статтею 16 ЦК України, який відновить її порушені права.
Колегія суддів наголошує, що формальне розуміння закону не може бути вищим за ідею справедливості. Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». У разі відсутності у особи правового механізму, за допомогою якого вона зможе відновити порушене право чи законний інтерес, очевидним є факт порушення права доступу до суду, що випливає з пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (зокрема, рішення ЄСПЛ у справі від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)).  Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» («De. Geouffre de la Pradelle v. France»))
Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 643/9783/16, від 08 квітня 2020 року у справі № 761/310/17 колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, предмет позову є різними.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Так, у справі № 183/1617/16 предметом позову є визнання неправомірним і скасування рішення, визнання недійсним державного акта та витребування земельної ділянки. При цьому, Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновки, що: «Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
У справі № 643/9783/16 позивач звернулася з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення квартири у власність. Верховний Суд зазначив, що: «Суд апеляційної інстанції підставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеним ОСОБА_2 як продавцем, оскільки матеріали справи не містять даних, що між зазначеними особами такий договір взагалі укладався. При цьому суд узяв до уваги, що доводи ОСОБА_1, на які вона посилалась як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не відповідають фактичним обставинам у справі та не є правовою підставою для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.
При цьому суд на підставі наданих відповідачем належних та допустимих доказів, дійшов обґрунтованих висновків, що позивачем не доведено факту вибуття спірного майна з її володіння не з її волі з огляду на укладений між нею як продавцем, від імені якої діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_4 як покупцем договір купівлі?продажу спірної квартири від 06 серпня 2009 року. Презумпція цього договору не спростована у судовому порядку, тому доводи касаційної скарги про те, що суд не перевірив повноваження довіреної особи, виходять за межі позовних вимог і судом не перевірялися».
У справі № 761/310/17 предметом позову є визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. При розгляді зазначеної справи, Верховний Суд виходив з того, що права позивача оспорюваним договором жодним чином не порушені, і ОСОБА_1 не довів, яким чином договір оренди земельної ділянки порушує його цивільне право. У ситуації, коли позивач не довів право на позов у матеріально?правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо. З урахуванням наведеного, суду першої інстанції, з урахуванням вимог до ефективності захисту порушеного права, принципу неможливості захисту права, що не є порушеним, необхідно було відмовити у позові лише із підстав недоведеності факту порушення прав позивача в результаті укладення оспорюваного договору без необхідності встановлення відповідності оскаржуваного договору вимогам законодавства.
У справі, яка переглядається, предметом позову є, зокрема, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації цих правочинів. При цьому, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про порушення оскаржуваними правочинами прав позивача як спадкоємця спірної квартири. 
Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) зроблено висновок, що: «Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 2, 4, 5, 12 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження 14-75цс18), і підстав для відступу від якої не вбачається».
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду.
Аргументи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій встановлено право ОСОБА_1 на спадщину за відсутності належних та допустимих доказів його наявності та відсутній причинно-наслідковий зв`язок між оскаржуваними правочинами та порушенням конкретних прав позивача є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме розпорядженням про спадщину ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про призначення спадкоємцем свого майна ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 16-17),  тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про порушення оскаржуваними правочинами прав позивача.
Посилання в касаційній скарзі на те, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представником відповідача подана заява про звернення з відповідним судовим дорученням до суду Держави Ізраїлю або іншого компетентного органу цієї держави для отримання пояснень від ОСОБА_6, власника паспорта Держави Ізраїлю №  НОМЕР_1 , щодо відомих обставин справи № 199/8352/20, оскільки з наявних у справі матеріалів можна дійти висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є різними особами, колегією суддів також не приймається до уваги, оскільки спростовується матеріалами справи.
Так, до позовної заяви, зокрема, додані розпорядження про спадщину ОСОБА_5 , свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , паспорт позивача   ОСОБА_1 ,  а також переклади вказаних документів, виготовлені та посвідчені адвокатом-нотаріусом Іреною Файн (Irena Fine), про що свідчить її підпис та печатка, проставлений апостиль, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів.
Проставлення апостилю у порядку та у спосіб, визначені Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року, є єдиною вимогою для визнання документа чинним в Україні. Інші формальні процедури не можуть бути застосовані до визнання цього документа в якості офіційного в Україні, а так само відсутніми є правові підстави для здійснення будь-якої офіційної легалізації цього документа в Україні її консульськими установами.
Дослідивши в сукупності всі обставини справи, надавши належну оцінку поданим сторонами на їх підтвердження доказам, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановив, що власника паспорта Держави Ізраїлю №  НОМЕР_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є однією і тією ж особою.
Доводи касаційної скарги про те, що надати належні докази твердженням відповідача про те, що не встановлено, який саме ОСОБА_5 помер і чи є це одна особа з особою, яка була власником спірної квартири, відповідач та його представник були позбавлені можливості, з огляду на невстановлення судом першої інстанції фактичного місцезнаходження оригіналів долучених до позовної заяви доказів, а відповідно і подання до суду клопотання про витребування їх для огляду та дослідження змісту у судовому засіданні, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції при розгляді справи у судовому засіданні встановив, що   оригінали долучених до позовної заяви документів знаходяться у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Якуби О. А. При цьому, у суду першої інстанції, повно і всебічно дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в судовому засіданні, не виникло сумнівів щодо засвідчених належним чином свідоцтва про смерть ОСОБА_5 від 26 липня 2011 року та розпорядження ОСОБА_5 про спадщину від 06 листопада 2011 року, які знаходяться в матеріалах справи. 
Оскаржувані судові рішення містять вичерпні висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень наведено дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також надано оцінку всім доказам.
Верховний Суд, враховуючи усі обставини вказаної справи, вважає оскаржувані рішення судів законними та справедливими, такими, що відповідають верховенству права, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine»), рішення від 03 квітня 2008 року).
При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Лебідь Олексій Павлович, залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       І. М. Фаловська
                                                                                                С. О. Карпенко
                                                                                                В. В. Сердюк