ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року	Львів	Справа № 300/1838/23 пров. № А/857/14303/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року, ухвалене суддею Главач І.А. у м. Івано-Франківську у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 300/1838/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,-

                                                        ВСТАНОВИВ:
07 квітня 2023 року позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, у якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області № 092850018765 від 15.03.2023 про відмову в призначенні пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до трудового стажу періоди роботи в російській федерації (м. Нижневартовськ, територія прирівняна до районів Крайньої Півночі) в управлінні механізованих робіт № 3 треста "ІНСС" (перейменованого в Білозерське орендне автотранспортне підприємство, надалі перейменоване у ВАТ "Самотлортранс") на посаді водія всіх марок вантажних автомобілів з 01.01.1992 по 18.01.1999, в ЗАТ "Самотлортранс-строй" на посаді водія всіх марок вантажних автомобілів з 19.01.1999 по 30.06.2000, в ТОВ "Самотлортранс" на посаді водія автомобіля з 01.07.2000 по 03.06.2016 та призначити пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 01.03.2023. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року  адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області № 092850018765 від 15.03.2023 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.01.1992 по 18.01.1999, з 19.01.1999 по 08.10.1999, з 05.02.2000 по 30.06.2000, з 01.07.2000 по 30.06.2005, з 07.03.2008 по 31.03.2011, з 20.06.2011 по 06.02.2014, з 26.03.2014 по 05.02.2015, з 28.03.2015 по 03.06.2016 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 07.03.2023, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаними судовим рішенням, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Вимоги апеляційної скарги зводяться до того, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. При призначенні пенсії заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії враховується за періоди стажу, набутого на території України, на умовах, визначених ч.1 ст.40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а за період по 31.12.1991 – на умовах, визначних абз.5 ч.1 ст. 40 цього Закону. Згідно доводів скаржника, надані позивачем довідки не підтверджені первинними документами й, відповідно, не можуть бути враховані при обчисленні пенсії. Крім того, не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині визначення Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зобов`язання повторно розглянути заяву про призначення пенсії, оскільки він не є органом, визначеним за принципом екстериторіальності для розгляду питання призначення пенсії позивачу на заявлених умовах.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягення 55-річного віку звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком від 07.03.2023 (а. с. 42).
Після опрацювання системою поданої заяви за принципом екстериторіальності органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 15.03.2023 № 092850018765 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Рішення мотивоване тим, що страховий стаж заявника складає 17 років 6 місяців 29 днів. За результатами розгляду документів, що додані до заяви до страхового стажу, не зараховано періоди роботи в росії з 01.01.1992, у зв`язку з тим, що 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території росії лише по 31.12.1991 (а. с. 27, 102).
Про прийняте рішення ГУ ПФУ в Черкаській області позивача проінформовано листом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 20.03.2023 (а. с. 26).
ОСОБА_1 , вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 15.03.2023 № 092850018765 протиправним, звернувся до суду за захистом свого права на належне пенсійне забезпечення.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке. 
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Згідно з ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Згідно з п.6 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
За змістом ст.1 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).
В розумінні ст.1 Закону №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Стаття 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно з абз.2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Так, як правильно зазначив суд першої інстанції, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача, що регламентовано частиною 1, 10, 12 статті 20, частиною 16 статті 106 Закону №1058-IV.
Такі вимоги визначені і в національному законодавстві російської федерації.
Обов`язок реєстрації в системі обов`язкового пенсійного страхування іноземних громадян і осіб без громадянства, та, відповідно, сплати за них страхових внесків на фінансування страхової частини трудової пенсії в бюджет Пенсійного фонду російської федерації виник з 01 січня 2012 року.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» прийнято рішення про вихід України з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.
Разом з тим, ч.2 ст.13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. №637 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 20 вказаного Порядку визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Згідно із положеннями пунктом 22 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. №637 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), стаж роботи громадян України за її межами підтверджується документами, легалізованими відповідно до законодавства (крім роботи на території колишнього СРСР і держав, з якими колишнім СРСР було укладено угоди про соціальне забезпечення (до укладення відповідних двосторонніх угод).
Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що єдиною підставою для визначення трудового стажу є трудова книжка, а у разі її відсутності або відповідних відомостей у ній уточнюючі довідки або рішення комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах. Отож, довідка уточнюючого характеру може бути основним доказом підтвердження стажу в період роботи на відповідних посадах або за професіями лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка чи відповідні записи у трудовій книжці.
Так, на підтвердження періодів роботи позивачем надано трудову книжку, згідно записів у якій позивач:
- 11.05.1990 прийнятий водієм третього класу на всі марки вантажних автомобілів в Управління механізованих робіт № 3 треста "ІНСС" (запис № 6);
- 18.01.1999 звільнений згідно п. 5 ст. 29 КЗпП (в порядку переводу в ЗАТ "Самотлортранс-Строй") (запис № 7);
- 19.01.1999 прийнятий водієм на всі марки автомобілів в порядку перевода вахтовим методом (запис № 8);
- 08.10.1999 звільнений по ст. 31 КЗпП рф по власному бажанню (запис № 9);
- 05.02.2000 прийнятий водієм на всі марки автомобілів вахтовим методом в ЗАТ "Самотлортранс-Строй" (запис № 10);
- 30.06.2000 звільнений по п. 5 ст. 29 КЗпП рф в порядку перевода в ТОВ "Самотлортранс" (запис № 11);
- 01.07.2000 прийнятий водієм автомобілів в порядку перевода з ТОВ "Самотлортранс-Строй" (запис № 12);
- 30.06.2005 звільнений по закінченню терміну трудового договору (запис № 13).
Згідно записів вкладиша трудової книжки серії НОМЕР_1 від 27.05.2008 (а.с. 48-53), ОСОБА_1 : :
- 07.03.2008 прийнятий водієм автомобіля УАЗ-2206 автобус в автоколону № 2 вахтовим методом в ТОВ "Самотлортранс" (запис № 1);
- 31.03.2011 звільнений, у зв`язку із закінченням терміну дії трудового договору (запис № 5);
- 20.06.2011 прийнятий водієм автомобіля (ГАЗ-32213 мікроавтобус), вахтовим методом в ТОВ "Самотлортранс" (запис № 6);
- 06.02.2014 звільнений, у зв`язку з закінченням терміну дії трудового договору (запис № 7);
- 26.03.2014 прийнятий водієм автомобіля (ГАЗ-32213 мікроавтобус) вахтовим методом в ТОВ "Самотлортранс" (запис № 8)
- 05.02.2015 звільнений у зв`язку із закінченням терміну трудового договору (запис № 9);
- 28.03.2015 прийнятий водієм автомобіля (ГАЗ-32213 мікроавтобус) 5 розряду, вахтовим методом в ТОВ "Самотлортрасн" (запис № 10);
- 03.06.2016 звільнений по власному бажанню (запис № 11).
Такі записи засвідчені чітким відтиском печатки вказаного підприємства, вчинені у послідовності, не містять виправлень чи застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості і достовірності.
Отже, страховий стаж позивача з 01.01.1992 підтверджується записами у трудовій книжці та вкладиша до неї.
Встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що спірні періоди страхового стажу позивача підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці. Натомість відповідач не зазначив, у чому саме полягає неповнота або невідповідність таких записів.
Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи наявні докази того, що у спірні періоди позивач був працевлаштованим та отримував заробітну плату на підприємствах. Вказане підтверджується архівними довідками та довідками про нарахування і виплату заробітної плати, що подавалися позивачем при зверненні до пенсійного органу (а. с. 18-22, 76-101).
Також судом слушно зауважено, що архівні довідки, видані архівним відділом адміністрації міста Нижневартовськ від 20.12.2008 від 19.12.2008, від 20.12.2008 містять інформацію про підставу їх видачі: особові рахунки та місце їх зберігання.
Також, в матеріалах справи наявні особисті картки, типовий договір від 05.02.2000, довідки про заробітну плату від 08.04.2022, від 11.06.2015, видані на підставі особових рахунків.
Таким чином, довідки про заробітну плату позивача за період його роботи на території росії містять посилання на первинні документи, на підставі яких їх було видано, а відтак підлягають врахуванню при обчисленні розміру пенсії.
Щодо несплати страхових внесків, суд зазначає таке.
Так, згідно із абзацом 1 частини 1 статті 24 Закону №1058, страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону №1058).
За приписами частини 6 статті 20 Закону №1058, страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (частини 12 статті 20 Закону №1058).
Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010, № 2464-VI (далі - Закон №2464), страхувальники роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Зокрема частиною першою статті 4 Закону №2464 встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.
Згідно із частиною другою статті 25 Закону №2464-VI, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Податковим кодексом України встановлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (пункт 171.1 статті 171).
З аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що несвоєчасна сплата підприємством загальнообов`язкових страхових внесків не повинна порушувати права особи на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду та відповідальність за нарахування, утримання та виплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у виді заробітної плати покладені на роботодавця, який виплачує такі доходи на користь платника податку внаслідок чого несвоєчасна сплата єдиного внеску роботодавцем не може позбавляти працівників підприємства права на зарахування періоду роботи працівника до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а (2а/208/245/16).
Порушення страхувальником порядку сплати страхових внесків не може тягнути негативні наслідки для застрахованої особи у виді не зарахування періодів роботи до страхового стажу; позивач не може нести відповідальність у виді позбавлення права на включення періодів роботи з 01 січня 2004 року до страхового стажу, оскільки згідно з Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, тому позивач має право на врахування до його страхового стажу спірного періоду.
Щодо отримання позивачем на теперішній момент довідки про сплату страхових внесків є неможливим з огляду на те, що 24 лютого 2022 року у відповідь на акт збройної агресії російської федерації проти України, Україна заявила про розрив дипломатичних відносин з росією без розриву консульських відносин, відповідно до статті 2 Віденської конвенції про консульські зносини 1963 року.
Крім того, неможливість пенсійного органу здійснити перевірку сплати страхових внесків роботодавцем у Пенсійний орган російської федерації у зв`язку з воєнним станом, не може бути підставою для позбавлення права позивача на зарахування спірних періодів до страхового стажу за наявності інших підтверджуючих доказів, оскільки такі обставини виникли не з вини позивача та він не міг вплинути на них.
Щодо обраного судом способу захисту порушеного права позивача на призначення пенсії шляхом визначення Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зобов`язання вчинити певні дії, суд зазначає таке.
Відповідно до п.1 ст.1 Тимчасової Угода між Урядом України і урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення громадяни Сторін, що домовляються, які пропрацювали не менше 15 календарних років у районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, незалежно від місця їх постійного проживання на території обох держав мають право на пенсію по старості (за віком): чоловіки - по досягненні 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років.
Судом встановлено, що позивач на час звернення з заявою 07.03.2023 у пенсійний фонд для призначення йому пенсії досягнув 55 річного віку.
Суд першої інстанції встановивши право позивача на часткове зарахування спірних періодів до страхового стажу, дійшов висновку про необхідність зобов`язати пенсійний орган, до якого позивач звертався за призначенням пенсії, про повторний розгляд поданої позивачем заяви та долучених документів із урахуванням викладених судом висновків.
Слід зазначити, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у наведений спосіб не буде втручанням в дискреційні повноваження відповідача, оскільки адміністративний суд у такий спосіб не підміняє інший орган державної влади, зокрема, шляхом обрахунку кількості загального та страхового стажу з урахуванням спірних періодів чи призначення пенсії, а вказує на визначення відповідачу зобов`язання вчинити кореспондуючі праву на належне пенсійне забезпечення позивача дії.
Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог           ОСОБА_1 сторонами не оскаржено, відтак в цій частині апеляційному перегляду не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року у справі № 300/1838/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний